ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 645/6897/18

Провадження № 22-ц/818/3216/19

13 серпня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікова А.І.

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 березня 2019 року (суддя Бабкова Т.В.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про негайне відібрання малолітньої дитини, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, -

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила негайно відібрати у ОСОБА_2 малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути дитину до позивача за місцем її проживання.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона з 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який 15.09.2017 року був розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова. Вони є батьками неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 17.08.2017 року відповідач запропонував з`їздити з дітьми на риболовлю, після чого відмовився повертати дітей додому на постійне місце проживання. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.06.2018 року визначено місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем мешкання матері, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного рішення молодший син - ОСОБА_5 , почав проживати з позивачем, відносно старшого сина, ОСОБА_6 , відповідач ігнорує рішення суду, утримує сина у себе, загрожує йому, не дає можливості спілкуватися ані з позивачем, ані з родичами. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням передати їй на виховання сина, однак отримувала негативну відповідь та агресивну поведінку з боку ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог

Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, при винесенні рішення просила врахувати інтереси малолітньої дитини.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Постановлено відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 та повернути матері - ОСОБА_1 для проживання з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що повністю забезпечує сина всім необхідним для його фізичного та духовного розвитку. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини взагалі не була врахована думка дитини.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Встановлено, що з 19.08.2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.09.2017 року.

Від даного шлюбу сторони мають малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з грудня 2016 року, з цього часу сторони проживають окремо один від одного. До припинення сімейних відносин подружжя а також їх малолітні діти мешкали за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував дитячий садок, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - Харківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 142, територіально наближені до їх постійного місця проживання.

У серпні 2017 року діти за згодою позивачки поїхали з відповідачем на рибалку, проте додому батько дітей не повернув. Усі речі дітей залишилися вдома. У вересні 2017 року позивачка забрала молодшого сина ОСОБА_7 , з цього часу вказана дитина мешкає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Малолітній ОСОБА_3 залишився проживати з батьком, додому не повертався, налаштований агресивно та образливо по відношенню до матері, відмовляється з нею спілкуватися. Продовжує навчання в Харківській загальноосвітній школі № 142, яка значно віддалена від місця проживання батька.

Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.05.2018 року визначено місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання їх матері, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане рішення набрало законної сили 18.06.2018 року (а.с.14-18).

З наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради висновку № 106 від 29.01.2019 року вбачається, що є доцільним негайне відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 та передачу матері ОСОБА_1 .

У Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року проголошено, що Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч.3 ст.157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

За ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.05.2018 року, яке набрало законної сили, вже визначене місце проживання малолітньої дитини з матір`ю, що відповідає найкращим інтересам дитини з огляду на її вік, потребу в материнській турботі, догляді, повноцінному вихованні та розвитку. Та погоджується з висновками суду першої інстанції, що вирішення справи на користь позивачки не впливає на права батька малолітнього ОСОБА_6 спілкуватися з ним та приймати участь у його вихованні.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що дитина заперечує проти проживання з матір`ю, судовою колегією не примаються.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, згідно з якою Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків, не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією про права дитини та Декларацією прав дитини.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про ігнорування судом першої інстанції думки дитини щодо бажання проживання з батьком, є непереконливими з огляду на вік дитини та можливий психологічно-травматичний вплив на неї при встановленні таких обставин за її участю.

В рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко