Справа № 450/596/18 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/1290/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

за секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Сенишин Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Яцишина Івана Володимировича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2019 року, постановлене в складі головуючого-судді Кукса Д.А.,

В С Т А Н О В И В:

02.03.2018 року ОСОБА_3 звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з цивільним позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком та виселити ОСОБА_2 . Свої вимоги мотивував тим, що 07 лютого 2018 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 від імені та за дорученням якої діяв ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Віблим Л.З. На момент укладення договору купівлі-продажу в будинку були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . 10 лютого 2018 року представник позивача ОСОБА_3 разом з продавцем ОСОБА_4 прибули до придбаного будинку, з метою передачі майна та вступу в володіння будинком, а також попередження зареєстрованої, за вказаною адресою особи ОСОБА_2 про зміну власника будинку та проханням про її зняття з реєстрації місця проживання та звільнення займаного нею приміщення. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було проведено огляд прибудинкової території, підвалу, гаража та першого поверху будинку. Другий поверх ОСОБА_2 оглянути не дала та після повідомлення їй (усного та письмового) про необхідність виселення та вимоги про зняття з місця реєстрації проживання, вигнала ОСОБА_3 з будинку. В подальшому було скеровано письмову вимогу щодо зняття з місця реєстрації, яку ОСОБА_2 отримала 14.02.2018р. ОСОБА_2 відмовляється звільнити приміщення будинку. За таких обставин, позивачу ОСОБА_1 , як законному власнику будинку чиняться перешкоди у користуванні її власністю.

04.09.2018 року ОСОБА_2 звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області з цивільним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблий Любомир Зіновійович, в якому просила визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 07.02.2018 року та земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , як такі, що є фіктивними без наміру створення правових наслідків.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 12.01.1973 року до 26.12.1986 року. Після розірвання шлюбу і до реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , вони продовжували проживати однією сім`єю. Позивач зазначає, що за час перебування у шлюбі, вони спільними зусиллями та коштами провели будівництво будинку АДРЕСА_1 , а за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, провели реконструкцію вказаного будинку. ОСОБА_4 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у 2009 році, неодноразово намагався виселити ОСОБА_2 з будинку, що стверджується судовими рішенням. 14.02.2018 року ОСОБА_2 від представника ОСОБА_1 отримала вимогу про виселення та зняття з реєстрації з будинку, у зв`язку із зміною власника житлового будинку. В подальшому їй стало відомо, що 07.02.2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_4 продав ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , за ціною 1740220, 00 грн., та договір купівлі- продажу земельної ділянки розташованою під будинком за ціною 334778, 00 грн. Позивач вважає, що укладені договори купівлі-продажу, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовленими такими правочинами, оскільки дійсна їх мета укладення є виселення та зняття з реєстрації за вказаною адресою колишньої дружини ОСОБА_4 , яка продовжує проживати у будинку. Зазначає, що правочини у відповідності до вимог ст. 234 ЦК України, є фіктивним з наступних підстав: обумовлена у договорі вартість житлового будинку, є умисно заниженою та не відповідає ринковій вартості вказаного майна; ОСОБА_1 не передавала плату за майно ОСОБА_4 , оскільки не володіла необхідною сумою грошей; ОСОБА_1 є сусідкою дружини ОСОБА_4 ОСОБА_5 ; ОСОБА_4 продовжує виконувати обов`язки власника будинку, утримує вказаний будинок, не звільнивши його від власних речей та вселив на теперішній час у житловий будинок орендарів. Таким чином, фактично уклавши договір купівлі-продажу, ще у лютому ОСОБА_1 так і не вступила у володіння будинком; не переоформила на своє ім`я особові рахунки по утриманні комунальних послуг, а тому насправді не мала наміру отримати будинок у власність. На підставі наведеного просила позовні вимоги задоволити.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.10.2019 року цивільну справу № 450/2796/18 та цивільну справу № 450/596/18 об`єднано в одне провадження та присвоєно справі № 450/596/18.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 подані в інтересах ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом: виселення ОСОБА_6 із житлового будинку, АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та визнано ОСОБА_6 , такою, що втратила право користування житловим будинком, АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відмовлено.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2019 року оскаржив представник ОСОБА_6 адвокат Яцишин І.В.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при прийнятті рішення, судом порушено та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права. Посилається на те, що на момент посвідчення оспорюваного договору від 07 лютого 2018 року в будинку за адресою АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що огляд будинку сторонами було здійснено вже після придбання майна. Із ОСОБА_4 з 12.01.1973 року до 26.12.1986 року ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю до часу реєстрації шлюбу ОСОБА_4 із ОСОБА_5 . За час пербування у шлюбі спільними зусиллями та коштами провели будівництво будинку на АДРЕСА_1 . Вважає, що договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки вчинено без створення правових наслідків, обумовлених такими правочинами, оскільки мета правочинів є виселення ОСОБА_6 з будинку. Фактично уклавши договір купівлі-продажу ще у лютому ОСОБА_1 не вступила у володіння будинком, не переоформила на своє ім`я особові рахунки з оплати комунальних послуг, а тому не мала наміру отримати будинок у власність.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2019 року, ухвалити нове рішення яким задоволити позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів-купівлі продажу та відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком та виселення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, подала клопотання за вх. №14771 від 29.07.2019 року, в якому зазначила, що нею 26.07.2019 року укладено договір про надання правової допомоги із адвокатом Ситник С.О., який не мав фізичної можливості ознайомитись із матеріалами справи, тому просить розгляд справи відклаcти. Аналогічне клопотання подано адвокатом Ситник С.О. за вх. №14763 від 29.07.2019 року.

Апеляційний суд вважає, що клопотання ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, оскільки апеляційним судом 09.07.2019 р. ОСОБА_6 було попереджено про наслідки неявки в судове засідання її представника. У ОСОБА_6 з 09.07.2019 року було достатньо часу для укладення договору про надання правової допомоги, із врахуванням необхідності ознайомлення представника з матеріалами справи.

Крім того, в судове засідання призначене на 09.07.2019 року представником ОСОБА_6 - ОСОБА_8 . також було подано заяву за вх. №13572 від 09.07.2019 року про неможливість явки в судове засідання за станом здоров`я та заява за вх. №14884 від 30.07.2019 р. про неможливість прибути і у судове засідання призначене на 30.07.2019 р. у зв`язку із перебуванням у відпустці.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Статтею 371 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 про відкладення розгляду справи.

Ураховуючи обов`язок суду апеляційної інстанції дотримуватись строків розгляду справи, визначених ч. 2 ст. 371 ЦПК України, апеляційний суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності ОСОБА_6 та її представників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які належним чином були повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

ОСОБА_4 та приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Віблий Л.З. в судове засіданя не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (арк.спр. 32, 33), а тому апеляційний суд вважає, що розгляд справи необхідно проводити без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Сенишин Я.Б., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог тапідстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено такі обставини.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113215539 від 07.02.2018 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (том. 1 арк. спр. 8).

Попереднім власником вказаного житлового будинку був ОСОБА_4 (колишній чоловік ОСОБА_9 ), якому належав будинок на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Пустомитівською міською радою 16 березня 2011 р. на підставі рішення №02-03/61 від 24 лютого 2011 року (том. 1 арк. спр. 6-7).

Судом встановлено, що на даний час у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , що підтверджується Довідкою № 528 від 21.02.2018 року, виданою виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради (том 1 арк. спр. 9); ОСОБА_4 знятий з реєстрації, що підтверджується будинковою книгою (том 1 арк. спр. 119).

Як судом першої, так і апеляційної інстанцій встановлено, що у зв`язку із проживанням ОСОБА_6 в належному на праві власності ОСОБА_1 будинку, остання немає можливості в повній мірі користуватись будинком.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

ОСОБА_6 не перебуває у родинних відносинах із ОСОБА_1 власником житлового будинку, не є членами її сім`ї в розумінні ст. 3 СК України, ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України.

Як судом першої, так і апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 , що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого № 113512903 від 09.02.2018 року (том 1 арк. спр. 13-15).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підставність задоволення позову про усунення перешкод ОСОБА_1 у користувані будинком шляхом виселення ОСОБА_6 без наданні іншого житлового приміщення та визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком.

Твердження ОСОБА_6 про фіктивність договорів купівлі-продажу житлового будинку від 07 лютого 2018 року та купівлі-продажу земельної ділянки від 07 лютого 2018 року, суд вважає необґрунтованими та погоджується із висновками суду першої інстанції про не доведеність ознак фіктивності договору.

07 лютого 2018 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського району Львівської області Віблим Л.З., зареєстрованого в реєстрі за № 104 (том 1 арк. спр.124-125).

07 лютого 2018 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , (покупець) укладено договір купівлі продажу земельної ділянки, площею 0, 0812 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № НОМЕР_1 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрований в реєстрі за № 105 (том 1 арк. спр. 151-152).

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Доводи ОСОБА_6 в апеляційнйі скарзі про те, що ОСОБА_1 як покупець, у спірному будинку не проживає, не утримує його, тобто фактично не прийняла такий у власність, є безпідставними, оскільки право власності ОСОБА_1 на спірний будинок було зареєстровано нею у встановленому законом порядку 07 лютого 2018 року та факт непроживання ОСОБА_10 у спірному будинку та не переоформлення на своє прізвище рахунків з оплати житлово-комунальних послуг не свідчить про фіктивність оспорюваного договору.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що обумовлена у договорі вартість житлового будинку є заниженою та відсутня передача коштів ОСОБА_1 за продаж майна ОСОБА_4 , не заслуговують на увагу, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_6 не надала ні суду першої, ні апеляційної інстанції, а в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 знявся з реєстрації місця проживання у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 06.03.2018 року, що свідчить про реальність намірів ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив, що факти, на які посилається ОСОБА_6 , не свідчать про те, що договори купівлі-продажу були фіктивними та укладалися без наміру створити правові наслідки, відтак, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_6 не доведено, що оспорювані договори містять ознаки фіктивного правочину та не надано належних доказів, які б доводили умисел сторін правочину на укладення такого виду правочину.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм процесуального та матеріального права. У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржене рішення без змін, а судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись п.1.ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Яцишина Івана Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.