ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7050/19 Справа № 214/2028/18 Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС-КР»,

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 02 травня 2019 року, яке увалено суддею Черновою Н.В. у місті Кривому Розі, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 позивач ТОВ «Житлосервіс-КР» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , збільшивши позовні вимоги 12.07.2018 року, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» заборгованість за період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в розмірі 10 616,04 грн., а також нараховані 3% річних - 392,85 грн. та інфляційні втрати - 2025,72 грн.; та стягнути з відповідача на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що ТОВ «Житлосервіс-КР», на підставі укладеного з Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Саксаганському районі, є управителем будинку, споруди або групи будинків і споруд та надавачем послуг з утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях Саксаганського району м.Кривого Рогу, в тому числі і по АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 своєчасно та в повному обсязі за надані житлово-комунальні послуги не сплачувала, в результаті чого у неї виникла заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року на суму 10 616,04 грн.

При цьому, сума інфляційних витрат становить 2025,72 грн., та 3% річних - 392,85 грн.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.11.2017 року судовий наказ було скасовано у зв`язку з тим, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 не існувало та не існує.

Разом з цим, позивач звертав увагу суду, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 166,9 кв.м. При цьому, ТОВ «Житлосервіс-КР» прийняло вказаний багатоквартирний будинок з 01.12.2014 року. Станом на вказану дату на ім`я відповідача було відкрито особисті рахунки на приміщення № НОМЕР_2 , загальною площею 76,2 кв.м. та на приміщення № НОМЕР_3 , загальною площею 88,9 кв.м.

Також, позивач вказув, що ОСОБА_1 до 30.05.2014 року була власником квартири АДРЕСА_2 , але право власності на вказану квартиру припинено на підставі об`єднання об`єктів нерухомого майна. Оскільки в добровільному порядку наявну заборгованість відповідачка не погашає, позивач просив стягнути її з відповідача в примусовому порядку.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2019 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» (вул.Спаська, буд.17а, м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область, ) заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року в розмірі 10616 (десять тисяч шістсот шістнадцять) грн. 04 коп., інфляційні втрати в розмірі 2025 (дві тисячі двадцять п`ять) грн. 72 коп., 3% річних у розмірі 392 (триста дев`яносто дві) грн. 85 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» (вул.Спаська, буд.17а, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, ) 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Відповідачка ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухваленим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставина справи, порушення норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового, яким у повному обсязі відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт вказує на неправильність застосування судом першої інстанції норм ст.526, ст.509 ЦК України, вказуючи на те, що між сторонами не було укладено договір про надання житлово-комунальних послуг із вичерпним переліком зобов`язань сторін. Позивачка вказує на помилковість висновку суду що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням і що на відповідача покладено обов`язок сплачувати грошові кошти за неотриманні житлово-комунальні послуги, враховуючи відсутність підтверджень про їх надання за весь спірний період. Також, апелянт вважає невірним висновок суду щодо відмови відповідача від укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, так як відповідач фактично не отримувала жодних проектів чи примірникв договорі з боку позивача. Зазначає, що умовою не сплати відповідачем за начебто надані житлово-комунальні послуги було і залишається ненадання позивачем таких послуг відповідачу та відсутність підтверджень про надання цих послуг. Відповідачка вважає хибним висновок суду про те, що відповідач повинен був звернутися до позивача щодо укладення договору, вказуючи на те, що такий обов`язок законом України «Про житлово-комунальні послуги» покладено саме на позивача.

Також, відповідачка наголошує на тому, що суд помилково врахував як належний доказ здійснення обов`язку щодо укладення договору - додатки позивача, оскільки в описі до цінного листа відсутній підпис відповідача про отримання. Вважає висновок суду першої інстанції щодо отримання відповідачем житлово-комунальних послуг необґрунтованим, таким, що ґрунтується на припущеннях.

Окрім того, апелянт вказує, що документи на 405 аркушах, додані до пояснень позивача від 28.11.2018 року приєднані до справи у спосіб, що суперечить процесуальному законодавству, порушує принцип диспозитивності та рівності сторін, неприпустимості зловживання процесуальними правами та суперечить порядку доказування, ці докази суд не повин був приймати від позивача. Також, відповідачка вказує на те, що копії актів долучених позивачем до пояснень від 28.11.2018 виготовлено неналежним чином, вони містять чисельні дописки, підчищення та виправлення, в деяких копіях актів неможливо розгледіти підпис або відбиток печатки, клопотання ж про витребування оригіналів зазначених актів було без належного обґрунтування залишено без задоволення.

Апелянт вважає, що сукупність наведених порушень норм процесуального права вказує на нерівне ставлення суду до сторін, при цьому зазначає, що судом безпідставно відхиляються клопотання відповідача, не беруться до уваги надані відповідачем докази, тоді, як докази позивача приймаються судом з порушенням процесуальних строків.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що ТОВ «Житлосервіс-КР» є суб`єктом господарської діяльності, який здійснює надання населенню за плату житлово-комунальних послуг, є управителем частини будинків Саксаганського району м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, у тому числі будинку АДРЕСА_1 (том 1 а.с.18-20).

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 166,9 кв.м., що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №82614717 від 16.03.2017 року (том 1 а.с.7).

З додатку №3 до рішення виконкому Криворізької міської ради №409 від 14.12.2011 року видно, що житлове приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 76,2 кв.м., переведено з житлового фонду в нежитловий.

Так само, як видно з додатку до рішення виконкому Криворізької міської ради №336 від 12.10.2011 року, що житлове приміщення №26 за вказаною вище адресою, загальною площею 88,9 кв.м., також, переведено з житлового фонду в нежитловий (том 1 а.с.8).

З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, щ відповідачка ОСОБА_1 до 30.05.2014 року була власником квартири АДРЕСА_2 , але право власності на вказану квартиру припинено на підставі об`єднання об`єктів нерухомого майна (том 1 а.с.9-12).

Отже, суд встановив, що ОСОБА_1 є власником як приміщення НОМЕР_2 , так і приміщення НОМЕР_3 , що були об`єднані та виведені з житлового у нежитловий фонд.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог ТОВ «Житлосервіс-КР» виходив з того, що між сторонами склалися правовідносини у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробником (виконавцем) і споживачем, що відповідачка фактично користувалась наданими житлово-комунальними послугами з боку позивача, але в силу того, що договір між нею та останнім не укладався, не сплачувала кошти за надання таких послуг, а тому виникла заборгованість підлягає стягненю з ОСОБА_1 у судовому порядку.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновкому суду першої інстанції і не може погодитись із доводами апелянта, з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.

Згідно до ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Положеннями ст.ст.66, 67, 162 ЖК України встановлено, що за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно з ст.13 вказаного закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

При цьому, відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Також, відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги, що повністю узгоджується з правовим висновком, зробленим колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 року та відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковим для всіх судів України.

Нормами ст.2 ЖК УРСР, встановлено, що завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин.

За змістом ст.9 ЖК УРСР, житлові права громадян поділяються на три види: право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів; право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом; на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст.10 ЖК УРСР, визначив такі житлові обов`язки громадян: дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають; використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; додержувати правил користування жилими приміщеннями; економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

Статтями 189, 190 ЖК УРСР передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме: за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства; за заподіяння шкоди житловому фонду.

Отже, системний аналіз зазначених норм ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов`язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими., отже питання оплати житлово-комунальних послуг, у тому числі, і щодо належного виконання відповідних зобов`язань, житловим законодавством не регулюється.

Разом з цим, за змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності зі ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно положень ч.1 ст.1 ЦК України, особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

З Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вбачається, що цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

За визначенням, наданим у ст.1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Нормами ст.3 вказаного Закону, встановлено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст.4 зазначеного Закону, законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

При цьому, згідно з ч.2 ст.4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

Приймаючи до уваги ту обставину, що в процесі прийняття спеціального закону, а саме Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зміни до Цивільного кодексу України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст.526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.901 та ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Так, суд перевірив та встановив, що позивач, ТОВ «Житлосервіс-КР» є суб`єктом господарської діяльності, який здійснює надання населенню за плату житлово-комунальних послуг, є управителем частини будинків Саксаганського району м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, у тому числі будинку АДРЕСА_1 , в якому відповідачці на праві приватної власності належать два приміщення НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , що були об`єднані та виведені з житлового у нежитловий фонд, тобто відповідачка є споживачем комунальних послуг які здійснює позивач та відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язана оплачувати отримані житлово-комунальні послуги, незважаючи на відсутність письмово оформленого договору.

Висновок суду першої інстанції про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги (ч.1 ст.509 ЦК України), оскільки відповідачка фактично користувалась наданими житлово-комунальними послугами з боку позивача, не сплачуючи їх вартість, а відмова споживача послуг від укладення договору суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627, 630 ЦК України та ст.ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у зв`язку із чим виникла заборгованість підлягає стягненню з ОСОБА_1 в судовому порядку, колегія суддів вважає правильним і погоджується з ним, оскільки він повністю узгоджується з правовим висновком, зробленим колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 року та відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковим для всіх судів України.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів здійснення зобов`язань з підготовки та укладення з відповідачкою договору про надання житлово-комунальних послуг, не здійснено належних заходів з підготовки та направлення типового договору на адресу відповідача для його узгодження та підписання, не направлено на адресу відповідача відповідних актів про надані послуги з управління будинком, утримання будинку та прибудинкової території, тобто не надано доказів, які б підтверджували факт надання виконавцем житлово-комунальних послуг, не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи були предметом розгляду судом першої інстанції, їм була надана відповідна правова оцінка у сукупності з наявними у справі доказами про, що зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.

Як правильно зазначив суд, ні відповідачкою, ні її представником не надано жодних доказів, які б підтверджували факт звернення ОСОБА_1 до відповідних органів місцевого самоврядування чи до самого позивача, з приводу не надання або неналежного надання відповідних житлово-комунальних послуг.

Отже, доводи відповідачки у цій частині є необгрунтованими, оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не відмовлялася від надання послуг позивачем, а доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачкою не надано, що повністю відповідає правовій позиції колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 року.

Також, колегія суддів не погоджується із доводами апелянта про те, що судом не взято до уваги, що позивач не направляв на адресу відповідачки акти про надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території у зв`язку із чим неможливо встановити, на підставі яких тарифів здійснювалось нарахування за вказані послуги, так як, ці доводи, також були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в судовому рішенні.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , споживач має право без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості.

Згідно п.п.1, 5 ч.2 ст.7 Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

При цьому, п.п.2, 3 ч.2 ст.8 зазначеного Закону, встановлено, що виконавець комунальної послуги зобов`язаний : готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором; без додаткової оплати надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості та іншу інформацію, передбачену законодавством.

Суд першої інстанції перевірив та встановив, що за період з 01.12.2014 року по 01.08.2017 року ОСОБА_1 жодного разу не зверталася до ТОВ «Житлосервіс-КР» з відповідним клопотанням про надання вказаної вище інформації. Окрім того, судом була звернута увага на те, що така інформація є у вільному доступі та розміщена на Криворізькому ресурсному центрі в мережі Інтернет, з якою можна ознайомитися за відповідним посиланням.

Окрім того, суд встановив, що позивачем на адресу відповідача направлялася пропозиція укласти договір та сам договір у двох примірниках, рішення виконкому Криворізької міської ради №416 від 14.12.2011 року та №435 від 27.12.2011 року, претензія про сплату заборгованості, платіжні рахунки за період з 01.12.2014 року по 28.02.2017 року та акти здачі-прийняття робіт за вказаний період, що підтверджено належним чином завіреною копією опису вкладення у цінний лист на ім`я ОСОБА_1 з копіями відповідних документів (том 1 а.с.66-118).

Відповідно до положень п.2 ч.3 ст.4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

При цьому, тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій окремо по кожному будинку встановлено рішеннями виконкому Криворізької міської ради №416 від 14.12.2011 року про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення Саксаганського району м.Кривого Рогу та рішенням та №178 від 12.04.2017 року про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються населенню м.Кривого Рогу ТОВ «Житлосервіс-КР». Про зміст зазначених рішень населення м.Кривого Рогу було проінформовано у відповідності до вимог Порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, а саме шляхом оприлюднення на офіційному сайті виконкому Криворізької міської ради.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена у п.10 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч.2 ст.625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, встановивши на підставі досліджених доказів, що за оспорюваний період відповідачкою фактично отримувалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_3 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , яка не здійснювала належне виконання зобов`язання з їх оплати, дійшов вірного висновку поклавши на ОСОБА_1 обов`язкок по слаті виниклої заборгованості, а також інфляційних витрат та 3% річних від суми боргу, у відповідності до норм ст.625 ЦК України.

Оскільки відповідачем та її представником не спростовано належними та допустимими доказами ані розмір нарахованої позивачем заборгованості в сумі 10 616,04 грн., ані розмір інфляційних витрат в сумі 2025,72 грн., ані 3% річних в сумі 392,85 грн., суд першої інстанції, перевіривши розрахунки, здійснені позивачем, повністю погодився із з ними, колегія суддів також вважає ці розрахунки правильними та звертає увагу, що в цій частині рішення суду не оскаржується.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідачки, що документи на 405 аркушах, додані до пояснень позивача від 28.11.2018 року приєднані до справи у спосіб, що суперечить процесуальному законодавству, порушує принцип диспозитивності та рівності сторін, неприпустимості зловживання процесуальними правами та суперечить порядку доказування, що ці докази суд не повин був приймати від позивача, колегія суддів відхиляє.

Згідно ч.1 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч.10 ст.83 ЦПК України, докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

З матеріалів справи видно, що письмові пояснення з додатком на 405 аркушах були подані позивачем через канцелярію суду 29 листопада 20198 року, що підтверджено штампом вхідної кореспонденції суду за №20453 (а.с.130, т.1). Окрім того питання про долучення до матеріалів справи зазначених пояснень на заперечення на позов з додатками до них вирушувалось в судовому засіданні 12.12.2018 і суд, вислухавши думку сторін, зокрема, представник відповідачки заперечував проти долучення цих доказів, прийняв рішення про їх приєднання до матеріалів справи, що відповідає вимогам ст..222 ЦПК України та підтверджено журналом судового засідання (а.с.41, т.3).

Доводи апелянта, про те, що копії актів долучених позивачем до пояснень від 28.11.2018 виготовлено неналежним чином, вони містять чисельні дописки, підчищення та виправлення, в деяких копіях актів неможливо розгледіти підпис або відбиток печатки, клопотання ж про витребування оригіналів зазначених актів було без належного обґрунтування залишено без задоволення, також на думку колегії суддів є безпідставними.

З матеріалів справи видно, що документи, додані позивачем до пояснень від 28.11.2018 року, починаючи з аркуша справи-133, т.1, весь другий том, т.3 з аркуша справи-1-33, кожен аркуш завірено належним чином відбитком печатки позивача, текст документів читабельний.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи позивачки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимогст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: