Справа № 635/2395/19
Провадження № 2/635/1930/2019
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 серпня 2019 року смт. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Токарєвої Н.М.,
секретар судового засідання - Кондратенко Л.І.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
відповідач: ОСОБА_3 ,
третя особа: Мереф`янська міська рада
Харківського району Харківської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особи: Мереф`янська міська рада Харківського району Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
27 березня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимоги зазначила, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10 серпня 1991 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, реєстровий № 1-1625. Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований в Харківському міжрайонному БТІ у реєстровій книзі № 42 за реєстровим № 6054. У 1999 році позивач надала згоду на реєстрацію у своєму житлі онука ОСОБА_2 , а у 2014 році надала згоду на реєстрацію другому онуку ОСОБА_3 . Відповідачі зареєстровані у житловому будинку, належному позивачу, але не проживають у ньому вже тривалий час, утриманням будинку не займаються, комунальні послуги не сплачують, особистих речей не залишили, спільне господарство з позивачем не ведуть, добровільно не знялися з реєстраційного обліку, будь-яких договорів з власником житла не укладали, що є обмеженням та порушенням прав власника житла. Позивач є пенсіонером, вона витрачає зайві грошові кошти на оплату комунальних послуг, не має можливості оформити субсидію, отже вона вимушена звернутися до суду з цим позовом.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року провадження по справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено проведення засідання на 30 травня 2019 року о 14 год. 00 хв.
Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, просила розглядати справу за її відсутності.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, відзивів на позов не надсилали, тож справа розглядається за її відсутності.
Від Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області надійшли до суду письмові пояснення по справі, в яких проти задоволення позовних вимог не заперечували, просили суд розглядати справу без участі їхнього представника за наявними в матеріалах справи документами.
Відзивів та будь-яких інших заяв і клопотань від учасників судового розгляду до суду не надходило.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, наданою нею у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
За приписами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10 серпня 1991 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, реєстровий № 1-1625. Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований в Харківському міжрайонному БТІ у реєстровій книзі № 42 за реєстровим № 6054. У 1999 році позивач надала згоду на реєстрацію у своєму житлі онука ОСОБА_2 , а у 2014 році надала згоду на реєстрацію другому онуку ОСОБА_3 .
Відповідно до даних будинкової книги, інформації, виданої виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 21.03.2019 № 1602/1, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1 , 1936 року народження та відповідачі ОСОБА_3 , 1994 року народження, ОСОБА_2 , 1992 року народження.
Актами, складеними 20 березня 2019 року, 03 червня 2019 року депутатом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Берьозкіною О.В. за участю сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , підтверджується факт не проживання її онуків за місцем реєстрації: ОСОБА_2 не проживає з моменту реєстрації - з 01.11.2014, а ОСОБА_3 з 1999 року, зазначено про відсутність особистих речей у будинку, належному позивачу, матеріально бабусі не допомагають.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до положень ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Право на користування жилим приміщенням членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16.

Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, з огляду на те, що позивач є власником житлового будинку, відповідачі зареєстровані, але не проживають тривалий час у житловому приміщенні та не ведуть з власником спільне господарство, не займаються утриманням житла, матеріальної допомоги на оплату комунальних послуг не надають, договір найму житла між сторонами не укладався, суд вважає, що відповідачі втратили право користування житлом - житловим будинком АДРЕСА_1 , і позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів судовий збір на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛ ИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особи: Мереф`янська міська рада Харківського району Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення є підставою для скасування реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору при зверненні до суду розмірі - 768,40грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору при зверненні до суду розмірі - 768,40грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Відповідачами протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 24.11.2000, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 24.02.2009, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ;

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 06.04.2010, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 .

Повний текст рішення складений 09 серпня 2019 року.

Суддя Н.М. Токарєва