ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2019 року м. Чернівці

Справа № 724/1991/18

Провадження №22-ц/822/601/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар - Собчук І.Ю.

за участю: позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представника - ОСОБА_3 , представника відповідача - Фрунза І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 01 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні 70/100 житлового будинку шляхом вселення та зобов`язання вчинити дії, головуючий у І-й інстанції - Гураль Л.Л.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у листопаді 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні 70/100 житлового будинку шляхом вселення та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони є власниками 70/100 часток домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 . Власником іншої частини домоволодіння в розмірі 30/100 є ОСОБА_4 . Вказана частина домоволодіння має адресу: АДРЕСА_1 .

Вищевказане домоволодіння є одним домоволодінням, частинам якого присвоєні окремі адреси, кожна частина обладнана окремим входом.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано ОСОБА_5 передати ОСОБА_1 ключ від вхідних дверей до її частини будинку; не чинити перешкоди ОСОБА_1 фізичними діями у користуванні вказаним жилим приміщенням - її частиною будинку; не чинити ОСОБА_1 перешкоди у застосуванні заходів щодо припинення руйнування будинку, проведенні ремонту. Вселити ОСОБА_1 у 70/100 частин житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Вказане рішення виконано відповідно до вимог виконавчого листа.

Проте, незважаючи на виконане рішення суду, конфліктна ситуація між позивачем та відповідачами не завершилася.

В серпні 2018 року ОСОБА_1 приїхала з-за кордону в с. Шилівці та знову намагалася разом зі своїм сином ОСОБА_2 вселитися у вказане домоволодіння, зокрема на їхній вхід до будинку були встановлені нові двері. Проте після того, як позивачі встановили нові двері та намагалися вселитися в свою частину будинку, прийшли ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які разом з власником іншої частини домоволодіння ОСОБА_4 стали на вхідних дверях та почали виганяти позивачів, що підтверджується висновком правоохоронних органів.

Вважають, що відповідачі своїми діями порушують їх права на володіння та користування майном, у зв`язку з чим просили суд: усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні 70/100 частин житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 70/100 вказаного будинку, що належить їм на праві власності; зобов`язати відповідачів: допустити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до користування 70/100 частин житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 ; не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод фізичними діями у користуванні їх частиною будинку; не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод у застосуванні заходів щодо припинення руйнування будинку, проведенні ремонту; не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод щодо встановлення перестінки між двома частинами будинку.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 01 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у користуванні 70/100 частин житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 70/100 вказаного будинку, що належить їм на праві власності.

Зобов`язано відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 :

- допустити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до користування 70/100 частин житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 ;

- не чинити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перешкод фізичними діями у користуванні їх частиною будинку;

- не чинити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перешкод у застосуванні заходів щодо припинення руйнування будинку, проведенні ремонту;

- не чинити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перешкод щодо встановлення перестінки між двома частинами будинку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а також постановити ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, а також зобов`язання не чинити перешкод фізичними діями у користуванні вказаним жилим приміщенням та у застосуванні заходів щодо припинення руйнування будинку, проведенні ремонту.

Посилається на те, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується, вважає його таким, що прийняте з порушенням норма матеріального та процесуального права.

Зазначає, що жодна з позовних вимог не є обґрунтованою, не підтверджується доказами та базується виключно і лише на припущеннях. Безпідставним є висновок суду, що майно, належне позивачу (частина будинку) та відповідачу ОСОБА_4 (будинок), знаходиться в одному й тому ж будинку. Позивачі не є власниками житлового будинку, належного ОСОБА_4 , та не є членами його сім`ї. Рішенням Хотинського районного суду від 14 березня 2014 року у справі №724/2446/13, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні 70/100 частини житлового будинку та вселення. А тому провадження у справа в цій частині підлягаю закриттю. У висновку ДОП Хотинського відділення поліції Кельменецького відділу поліції ГУПН в Чернівецькій області Осовича Р.В. від 27 вересня 2018 року відсутні відомості про будь-які факти вчинення реальних перешкод, які б вчинялися відповідачами щодо користування позивачами своєю власністю. Також судом першої інстанції не встановлено, у яких заходах щодо припинення руйнування будинку та проведенні ремонту не можна чинити перешкод і не існує жодних доказів такого нібито руйнування. Не встановлено, яка саме «перестінка" має бути встановлена між двома частинами будинку, адже жодної технічної та проектної документації судом не досліджувалося.

На апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу відхилити, вважаючи її доводи необґрунтованими та безпідставними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як передбачено частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є власниками на праві спільної сумісної власності 70/100 частин житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з довідки, виданої Шиловецької сільської ради №831 від 01 серпня 2013 року, частина житлового будинку, що належить ОСОБА_1 , знаходиться в АДРЕСА_1 , згідно з погосподарською книгою №1 особовий рахунок НОМЕР_1 , головою домогосподарства є ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що частині домоволодіння ОСОБА_1 присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1 з 1995 року при добровільному розподілі житлової площі будинку після розлучення, про що свідчить довідка Шиловецької сільської ради №103 від 04 квітня 2014 року, рішення Шиловецької сільської ради від 25 березня 2015 року.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 є власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2014 року у справі №724/2446/13-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи на стороні позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. Ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 70/100 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_5 : передати ОСОБА_1 ключ від вхідних дверей до її частини будинку; не чинити ОСОБА_1 перешкод фізичними діями у користуванні вказаним жилим приміщенням - її частиною будинку; не чинити ОСОБА_1 перешкод у застосуванні заходів щодо припинення руйнування будинку, проведенні ремонту. Вселити ОСОБА_1 у 70/100 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності.

Вказане рішення суду виконано, про що сторони визнали в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 вересня 2018 року до Хотинського відділення поліції Кельменецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області надійшла заява ОСОБА_1 , згідно з якою вона просила прийняти міри до колишнього чоловіка ОСОБА_4 , який перешкоджає їй та дітям увійти на їхню територію домоволодіння. Перевірку по даній заяві припинено, оскільки вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в порядку цивільного судочинства, про що свідчить висновок Хотинського відділення поліції Кельменецького ВП ГУНП від 27 вересня 2018 року.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі створюють перешкоди позивачам у користуванні та розпорядженням їх майном, які підтверджені належними та допустимими доказами, та апелянтом не спростовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що будинок по АДРЕСА_1 є різними будинками, спростовується матеріалами справи.

З матеріалів справи видно, що зазначений поділ будинку по АДРЕСА_1 утворений на підставі рішення (мирової угоди) Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 1995 року, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 11).

В Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначено, що 70/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 належить позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та перераховано приміщення та їх площу, яка знаходиться у власності позивачів.

Посилання апелянта на те, що є рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2014 року, яке вступило в законну силу, а тому повторний розгляд є неможливим і справа підлягає закриттю, є безпідставними, оскільки даний спір виник після виконання вказаного рішення суду та припинення виконавчого провадження.

Аргументи апеляційної скарги про відсутність доказів чинення перешкод відповідачами спростовуються наявними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга також не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повної постанови - 15 серпня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак