Ухвала

06 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 757/16141/18

провадження № 61-14684ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стаднюка Юрія Миколайовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 7 767,86 грн, 4 285,32 грн - інфляційних втрат, 858,32 грн - трьох процентів річних, а всього 12 911,50 грн та понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 квітня 2016 року по проспекту Леся Курбаса в місті Києві, трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю його автомобіля «Chevrolet» д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля «Daewoo», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , якого було визнано винним у скоєнні ДТП. Автомобіль позивача був застрахований у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», страхова компанія). Вартість відновлювального ремонту, згідно зі звітом від 13 травня 2016 року склала 51 091,81 грн. 20 липня 2016 року страховою компанією було добровільно сплачено йому страхове відшкодування в розмірі 19 757,52 грн, а рішенням Печерського районного суду міста Києва 19 жовтня 2017 року стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Альфа Гарант» на його користь решту страхового відшкодування в розмірі 20 802,54 грн і стягнуто з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 5 468, 21 грн. 11 грудня 2017 року страховою компанією виконано рішення суду та сплачено суму в розмірі 21 215,79 грн. У зв`язку з неправильним розрахунком страховою компанією страхового відшкодування, відповідач прострочив частину його виплати у період з 27 липня 2016 по 10 грудня 2017 року, у зв`язку з чим був вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 11 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, в задоволенні позову відмовив.

30 липня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стаднюк Ю. М. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача пені в розмірі 7 767,86 грн, 4 285,32 грн - інфляційних втрат, 858,32 грн - трьох процентів річних, а всього на загальну суму 12 911,50 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

В касаційній скарзі заявник посилається на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки 05 грудня 2018 року в справі № 569/3369/16-ц Верховним Судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду прийнято постанову з аналогічними предметом і підставами позову та правовим його обґрунтуванням. У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Також у зазначеній вище постанові встановлено, що рішення суду про стягнення частини невиплаченого страхового відшкодування лише додатково підтверджує факт невиконання ТДВ «СК «Альфа-Гарант» зобов`язань за вказаним договором, тому початок перебігу строку для нарахування пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних починається з наступного дня після закінчення строку, визначеного пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування).

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано, з огляду на таке.

У справі № 569/3369/16-ц судами встановлено, що ТДВ «СК «Альфа-Гарант» не виконало належним чином своїх зобов`язань за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у 90-денний строк з дня отримання заяви про страхове відшкодування, тому початок перебігу строку для нарахування пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних починається з наступного дня після закінчення строку, визначеного пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 квітня 2016 року страховою компанією було отримано заяву про страхове відшкодування, а 21 липня 2016 року здійснено виплату в сумі 19 757,52 грн, тобто, виплата страхового відшкодування здійснена в межах строку, передбаченого пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Тобто у цій справі та у справі № 569/3369/16-ц встановлено різні фактичні обставини.

Наведені заявником обставини не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Стаднюка Юрія Миколайовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев