П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 265/6331/17

Номер провадження 22-ц/804/1721/19

06 серпня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Сидельнікової А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2019 року, у складі судді Мельник І.Г., повний текст виготовлено 25 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договорами позики, які були укладені між ними 31.07.2014 року , 25.04.2016 р., 08.06.2016 року та 19.07.2016 року. Зазначає, що 31.07.2014 року він за договором позики, укладення якого підтверджується розпискою відповідача, передав, а відповідачка отримала в якості позики 10 000,00 гривень, що на дату отримання позики складало 800 доларів США. Вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути в строк до 30.04.2015 року. 25.04.2016 року він за договором позики передав, а відповідачка отримала в якості позики 600 доларів США, які остання зобов`язалась повернути в строк до 25.11.2016 року; 08.06.2016 року відповідачка отримала від позивача 150 Євро в якості позики на строк до 08.07.2016року; за договором позики від 19.07.2016 року він передав ОСОБА_2 - 400 доларів США на строк до 19.03.2017 року. За умовами укладених договорів відповідачка зобов`язалась повернути борг без сплати відсотків за їх використання. Сума заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , яку він просить стягнути, за договорами позики від 25.04.2016 р., 08.06.2016 року та 19.07.2016 року. на дату звернення до суду загалом складає 1000 доларів США та 150 євро, що за курсом національного банку на день звернення до суду складає - 30535,00 грн., а з урахуванням індексу інфляції, - 31200 грн. Крім того, 3% річних за цей період за користування грошима становить 847 гривень.

Заборгованість за розпискою від 31.07.2014 року також не повернуто, сума боргу складає 10 000,00 грн., яка з урахуванням індексу інфляції складає 12688,76 грн., де 2688,76 грн. сума інфляції за 878 календарних днів починаючи з 01.05.2015 року по день звернення до суду, та 3% річних за користування чужими грошима за період прострочення платежу у розмірі 763,56 грн.

Крім того позивач просив стягнути з відповідача, в зв`язку з її ухиленням від виконання зобов`язань за договорами позики моральну шкоду в сумі 2000 гривен.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25.04.2016 року станом на 11.09.2017 року (день звернення до суду з позовом) в сумі 15643,80 гривень, та 3% річних від суми боргу за період з 26.11.2016 року по 11.09.2017 року (день звернення до суду з позовом) в сумі 371,59 гривень, а всього за договором позики від 25.04.2016 року - 16015,39 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за договором позики від 08.06.2016 року станом на 11.09.2017 року (день звернення до суду) в сумі 4680,39 гривень, та 3% річних від суми боргу за період з 09.07.2016 по 11.09.2017 року (день звернення до суду) в сумі 165,03 гривень, а всього за договором позики від 08.06.2016 року - 4845,42 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19.07.2016 року станом на 11.09.2017 року (день звернення до суду) в сумі в 10429,20 гривень, та 3% річних від суми боргу за період з 20.03.2017 року по 11.09.2017 року (день звернення до суду) в сумі 150, 86 гривень, а всього за договором позики від 19.07.2016 року - 10580,06 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 31.07.2014 року в сумі 12688,76 гривень та 3% річних за період з 01.05.2015 року по 15.11.2017 року (день звернення до суду з заявою про збільшення позовних вимог) в сумі 763,56 гривень, а всього за договором позики від 31.07.2014 року - 13452,32 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 540 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про передачу коштів позивачем відповідачу за договорами позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року та 19.07.2016 року. Суд не звернув уваги на те, що доданий позивачем договори є неналежним доказом про отримання коштів, оскільки самі по собі договори позики не підтверджують факт отримання коштів. Розписка про отримання коштів позивачем до суду не надана, оскільки відповідач кошти не отримувала. Також зазначає, що позивачем надано до суду три договори позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року та від 19.07.2016 року, відповідно до п.3 вказаних договорів зазначено, що договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі зумовленої суми, що буде підтверджуватись розпискою, яка є невід`ємною частиною договору. При цьому, відповідач не отримувала коштів від позивача, отже ніяких розписок не існує.

Вважає, що позивачем в односторонньому порядку було внесені зміни до наданих договорів, так було викреслено частково третій пункт проекту договору позики та власноручно вписано додатково п.10, відповідно до якого зазначено, що кошти були передані до підписання договору позики, що не відповідає дійсності та не закріплено підписом відповідача. У свою чергу, у разі не підписання договору стороною даний договір може бути визнаним недійсним у зв`язку з невідповідністю до вимог ч.3,5 ст. 203 ЦК України.

У свою чергу, суд, всупереч нормам матеріального права нараховував заборгованість у іноземній валюті, не зважаючи на те, що грошовою одиницею України є гривня.

Щодо боргового зобов`язання перед позивачем , що виникло 31 липня 2014 року, зазначає, що надана до суду копія її паспорту зі зразком тексту розписки від 31 липня 2014 року про отримання відповідачем грошових коштів, не може бути тотожним фактично наданій розписці.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Позивач своїм правом не скористався.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справі за їх відсутності. (а.с.140-146)

Позивачем ОСОБА_1 вдруге надано клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи у зв`язку із знаходженням його адвоката Веденєєвої Н.С. у службовому відрядженні.

Відхиляючи дане клопотання судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частини 1,2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія 23.07.2019 року задовольнила клопотання позивача про відкладення розгляду справи, та справу призначено на 06 серпня 2019 року.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

З огляду на зазначене, відповідно до статті 372 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав, які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.04.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 600 доларів США (п.1 договору), які остання зобов`язалась повернути до 25.11.2016 року (п.2 договору). Боргове зобов`язання відповідачем не виконувалось. (а.с. 60)

100 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 11 вересня 2017 року, тобто на день звернення позивача до суду складає 2607,30 грн., відповідно 600 доларів США еквівалентно - 15643,80 грн. З % річних від даної суми за період з 26.11.2016 по 11 .09.2017 року ( день пред`явлення позову) становить 371,59 гривень.

08.06.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач ОСОБА_1 передав відповідачці, ОСОБА_2 150 Євро (п.1 договору), які остання зобов`язалась повернути до 08.07.2016 року (п.2 договору). (а.с.61)

100 ЄВРО за офіційним курсом НБУ станом на 11 вересня 2017 року, тобто на день звернення позивача до суду складає 3120,26 грн., відповідно 150 ЄВРО еквівалентно - 4680, 39 грн. З % річних від даної суми за період з 09.07.2016 по 11 .09.2017 року ( день пред`явлення позову) становить 165,03 грн.

19.07.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач ОСОБА_1 передав відповідачці, ОСОБА_2 400 доларів США (п.1 договору), які остання зобов`язалась повернути до 19. 03. 2017 року (п.2 договору). (а.с.62)

100 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 11 вересня 2017 року, тобто на день звернення позивача до суду складає 2607,30 грн., відповідно 400 доларів США еквівалентно - 10429,20 грн. З % річних від даної суми за період з 20.03.2017 року по 11 .09.2017 року ( день пред`явлення позову) становить 150,86 грн.

Також судом встановлено, що 31.07.2014 року шляхом складання ОСОБА_2 розписки, між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач ОСОБА_1 передав відповідачці ОСОБА_2 10 000,00 гривень, про що зазначено в розписці. Вказані кошти ОСОБА_2 зобов`язалась повернути до 30.04.2015 року. Отже, заборгованість за даним договором становить 10000 гривень, інфляційні втрати за період прострочення платежу за період з 01.05.2015 року по 25. 09.2017 року( дата пред`явлення вимоги) становлять 2688,76 грн. , 3% річних за цей період складає 763,56 гривні. (а.с. 54 зворот).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання грошових коштів відповідачкою ОСОБА_2 по кожному із договорів позики суд вважає встановленим, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договори позики в письмовій формі, що відповідачкою не заперечувалось. Зі змісту договорів позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року та 19.07.2016 року випливає, що грошові кошти передані відповідачці до підписання договорів( пункт 10 договорів). За договором позики оформленого розпискою ОСОБА_2 від 31.07.2014 року, остання отримала грошові кошти у національній валюті України у розмірі 10000 гривень. Ці обставини підтверджується наданими позивачем в судовому засіданні оригіналів договорів позики та оригіналу розписки про отримання грошових коштів відповідачкою із зобов`язанням їх повернення до обумовленого в договорах строку. Позивач на підтвердження своїх вимог надав достатні та допустимі докази про укладення договорів позики між ним та відповідачем, а також наявність не виконаного зобов`язання у ОСОБА_2 перед ним. В той час, як відповідач ОСОБА_2 не заперечуючи факт укладання з позивачем договорів позики, будь-яких доказів на підтвердження фальсифікації, зокрема зміни позивачем в односторонньому порядку, без її згоди, договорів позики ,суду не надала.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не заперечуючи факт укладання та підписання договорів позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року, 19.07.2016 року та розписки від 31.07.2014 року, у порядку визначеному чинним цивільно-процесуальним законодавством не спростувала доводи позивача про укладення вказаних договорів позики, а тому дійшов до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за вказаними договорами та в якості компенсації за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбаченою ст.625ЦК України, - 3% річних.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Визначаючи суму боргу у грошовому еквіваленті до долара США суд виходив з того, що відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, сума, що підлягає сплаті відповідачем за договорами позики та борговою розпискою визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, оскільки інший порядок її визначення не встановлений договором.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінально-вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлені: законом (стаття 192 ЦК України).

Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що якщо сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Встановивши, що при укладенні договорів позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року, 19.07.2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визначення суми позики, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 за офіційним курсом долара США до гривні, що відповідає положенням частини другої статті 533 ЦК України.

При визначенні суми боргу, суд першої інстанції обчислив суму стягнення за курсом долара США до гривні, встановленому Національним банком України станом на день звернення позивача до суду, тобто в межах заявлених позовних вимог.

Виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням, що позивач ставив питання саме про стягнення боргу у національній валюті, що є еквівалентом 1000 доларів США та 150 Євро станом на день його звернення з позовом до суду (11 вересня 2017 року), а також тих обставин, що станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції (16 квітня 2019 року) курсова різниця, порівняно зі здійсненим позивачем розрахунком, є незначною, колегія суддів погоджується з розміром стягнутої судом першої інстанції суми боргу.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду справа №

750/12868/16-ц від 13 червня 2018 року.

Отже, доводи відповідача, що суд безпідставно нарахував заборгованість у іноземній валюті, яка переводилась у гривневий еквівалент, не ґрунтуються на законі.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат за договорами позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року, 19.07.2016 року ,оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом національної валюти.

У свою чергу, оскільки за договором позики від 31.07.2014 року, згідно якої ОСОБА_2 власноруч, на копії свого паспорту, написала розписку про отримання грошових коштів у сумі 10000 гривень, які зобов`язувалась повернути до 30 квітня 2015 року ,суд обґрунтовано стягнув з відповідача заборгованість з урахуванням індексу інфляції за прострочений період повернення грошових коштів, тобто з 01 травня 2015 року по день звернення до суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про внесення змін позивачем в односторонньому порядку до договорів позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року, 19.07.2016 року без її згоди, не підписання нею договорів після внесення ОСОБА_1 цих змін, що може тягнути недійсність цих договорів, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 204 ЦК України, дана норма закону закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Отже, аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо недійсності спірного правочину колегія суддів відхиляє, оскільки позовна вимога про визнання договорів позики недійсними ОСОБА_2 не заявлялася і дане питання не було предметом перевірки суду першої інстанції.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія погоджується з висновками суду щодо часткового задоволення позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2019 року

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.