Справа № 456/4047/18 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/1837/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Курій Н.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

за секретаря - Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_1 , адвоката Івануса М.І., ОСОБА_2., адвоката Мундяка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Сас С.С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 і зняти його з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Разом з позивачем в будинку зареєстровані відповідач ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 . З моменту реєстрації, а саме 31.07.2009 року, відповідач у спірному будинку не проживає, своїх речей в ньому не зберігає та не приймає участі в утриманні житла, тобто більше шести місяців без поважних причин не проживає у спірному будинку, а тому на підставі ст.71 ЖК України втратив право користування таким. Відповідач не приймає участі в утриманні будинку, поточному ремонті, оплаті комунальних послуг. Крім того, через те, що в даному помешканні зареєстрований відповідач неможливо отримати субсидії на комунальні послуги. Таким чином, відповідач не дає їй можливості вільно користуватись належним на праві приватної власності будинком та в добровільному порядку із реєстрації не знімається, а тому вона звернулась з цим позовом до суду.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року в позові відмовлено.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року оскаржила ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи. Зазначає, що суд проігнорував доводи позивача про те, що відповідач не є членом сім`ї позивача, а відтак втратив право на користування житлом. Посилається на те, що з моменту реєстрації 31 липня 2009 року і до часу вирішення спору по суті відповідач у спірному будинку не проживає, ним не користується, спільним побутом, взаємними правами та обов`язками із позивачем не пов`язаний, з власником будинку у родинних відносинах не перебуває і лише формально залишається зареєстрованим у цьому будинку. Звертає увагу на те, що відповідачем не долучено жодного доказу на підтвердження того, що він з дня реєстрації проживав у спірному будинку чи доказів, що йому чинились позивачем перешкоди в користуванні будинком.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги підтримали, посилаючись на доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги та просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 , його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. ОСОБА_2 зазначив, що не оспорював спадкового договору та не звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком в якому він зареєстрований.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

20 березня 2009 року державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., посвідчено спадковий договір, відповідно до якого ОСОБА_7 на випадок своєї смерті передала у власність ОСОБА_1 належний їй на праві приватної власності житловий будинок №175 разом з належними до нього господарськими спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1100 га в межах згідно з планом, яка складає 85/100 частин земельної ділянки, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий № НОМЕР_1 , та розміщена на території Дулібської сільської ради, Стрийського району в с. Дуліби. У зв`язку із посвідченням спадкового договору, державним нотаріусом накладено заборону відчуження житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться на АДРЕСА_1 до дня смерті ОСОБА_7 (арк. спр.6).

14.10.2011 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 . Прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1 , що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 виданим 14.10.2011 року Дулібською сільською радою Стрийського району Львівської області. (арк. спр. 5).

З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №135109021 встановлено, що 21 серпня 2018 року припинено обтяження на майно належне ОСОБА_7 : житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1100 га, яка складає 85/100 частин земельної ділянки, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий № НОМЕР_1 і розміщена на території Дулібської сільської ради, Стрийського району в с. Дуліби (арк. спр. 7).

Підстава припинення обтяження - свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_3 , видане 25.07.2018 р. Дулібською сільською радою Стрийського району Львівської області. Відтак, у зв`язку із смертю відчужувача ОСОБА_7 , позивач ОСОБА_1 у розумінні ст. 1302 ЦК України, набула право власності на майно, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки №991 від 26.09.2018 року, виданої Дулібською сільською радою Стрийського району Львівської області, в належному на праві власності ОСОБА_1 будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 (не проживає), син ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 (арк. спр. 8).

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції зазначив, що право користування відповідачем ОСОБА_2 житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, а визнання відповідача таким що втратив право на користування житлом є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла, а тому в задоволенні позовних вимог відмовив за безпідставністю.

Апеляційний суд не погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, що судом першої інстанції не було враховано при ухваленні оскарженого рішення.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб і розпоряджається своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Права і обов`язки членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів статтями 158-170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України.

Статтею 158 ЖК України, передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначити права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Оскільки ОСОБА_2 не є членом її сім`ї ОСОБА_1 - власника житлового будинку в розумінні ст. 3 СК України, ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України, а тому міг би мати право проживати чи бути зареєстрованим в даному будинку на законних підставах лише за згодою власника будинку та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення.

Ні суду першої, ні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не надав доказів про укладення з позивачем ОСОБА_1 договору найму на проживання у спірному житловому будинку.

Право ОСОБА_2 на користування будинком та реєстрації в будинку було похідним від прав колишнього власника будинку - ОСОБА_7 (матері відповідача), яка передала у власність ОСОБА_1 житловий будинок на підставі спадкового договору.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що ОСОБА_1 не має можливості розпоряджатися своїм житловим будинком на власний розсуд, оскільки ОСОБА_2 на даний час без правових підстав зареєстрований у будинку, чим чинить перешкоди власнику в її праві користування та розпорядження майном.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , будучи обізнаним про наявність спадкового договору, не оспорював такий станом на день перегляду справи апеляційним судом та не звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірним будинком.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду належить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зняття відповідача з реєстрації, апеляційний суд вважає, що така задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Зазначений закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що вимога ОСОБА_1 про зняття з реєстрації ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки наявність судового рішення про визнання ОСОБА_2 такими, що втратив право користування житловим будинком, є підставою для вчинення відповідними особами дії щодо зняття його з реєстрації за вказаною адресою, тому такі вимоги є зайвими.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 881 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 881 (вісімсот вісімдесят одну) гривню судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.