Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

місто Київ

справа № 205/3031/16

провадження № 61-30221св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ДІМ СТРАХУВАННЯ»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року у складі судді Басової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ДІМ СТРАХУВАННЯ»

(далі - ПрАТ «СК «ДС») у квітні 2016 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 21 січня 2015 року в м. Дніпропетровську сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобілів «ВАЗ 2106», р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та «Nissan Almera», р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 Пошкоджений автомобіль був застрахований в ПрАТ «СК «ДС». У зв`язку з цим до позивача звернувся власник пошкодженого автомобіля із заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі договору та звіту про оцінку вартості матеріального збитку позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 49 000, 00 грн. Вина відповідача у скоєнні ДТП встановлена постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2015 року. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 49 000, 00 грн відшкодування шкоди в порядку регресу та судові витрати.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, зазначив про його необґрунтованість та безпідставність.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ДС» суму відшкодування шкоди у порядку регресу у розмірі 49 000, 00 грн; вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувалось тим, що оскільки ПрАТ «СК «ДС» здійснило виплату страхового відшкодування потерпілому у розмірі 49 000, 00 грн, у зв`язку з чим саме до позивача у порядку регресу перейшло право на отримання від відповідача ОСОБА_1 страхового відшкодування у зазначеному розмірі.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи касаційної скарги

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права, оскільки не врахували, що відповідно до законодавства якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Натомість суди стягнули шкоду у розмірі вартості транспортного засобу до ДТП, що не відповідаєм вимогам законодавства.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві ПрАТ «СК «ДС» просило касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та безпідставності.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 березня 2014 року між ПрАТ «СК «ДС» та ОСОБА_1 укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом від 16 березня 2014 року № АС/8950632.

21 січня 2015 року о 19:15 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2106», р/н НОМЕР_1 , на вул. Малиновського зі сторони Самарського мосту у напрямку Усть-Самарського мосту, виявивши крайню неуважність щодо дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечну швидкість руху, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Nissan Almera», р/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП автомобілі отримали технічні пошкодження, чим завдана майнова шкода, а водій ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження.

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124, частини першої статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Згідно зі звітом з визначення вартості матеріального збитку від 06 лютого 2015 року № 011/15, складеного судовим експертом Цаберябий В. М., вартість автомобіля «Nissan Almera», р/н НОМЕР_2 , на момент ДТП складає 61 155, 89 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля - 175 737, 58 грн, вартість матеріального збитку - 61 155, 89 грн.

23 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до позивача з повідомленням про ДТП, а 10 лютого 2015 року він звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.

На підставі зазначеної заяви, страхового акта від 05 червня 2015 року № 900762, наказу від 08 червня 2015 року № 900762 та звіту з визначення вартості матеріального збитку від 06 лютого 2015 року № 011/15, позивачем здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 49 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 08 червня 2015 року № 1682.

Позивач направив відповідачу претензію про відшкодування шкоди від 26 серпня 2015 року за вих. № 127/140.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ЦК України та іншими законодавчими актами.

Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 22 зазначеного Закону при настанні страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 36.1 статті 36 Закону передбачено, що страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентованої виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Зі змісту пункту 36.2 статті 36 Закону випливає, що страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 36 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентованої виплати) та виплатити його.

Згідно з пунктом 30.1 статті 30 Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Судами встановлено, що оскільки ремонт автомобіля марки «Nissan Almera», р/н НОМЕР_2 , є економічно необґрунтованим (вартість ремонту становитиме 175 737, 58 грн), ПрАТ «СК «ДС» на підставі експертного автотоварознавчого дослідження від 06 лютого 2014 року № 011/15 виплатило ОСОБА_2 відшкодування майнової шкоди у розмірі встановленого ліміту за вирахуванням франшизи (49 000, 00 грн), виходячи із розміру встановленої експертом шкоди, яка дорівнює ринковій вартості автомобіля на момент ДТП (61 155, 89 грн).

Водночас, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідно до пункту 30.2 статті 30 Закону якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на наведене правило, враховуючи, що автомобіль марки «Nissan Almera», р/н НОМЕР_2 , вважався знищеним, його власнику підлягала до відшкодування різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до пункту 38.1.1 статті 38 Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів про наявність підстав для регресної вимоги позивача до ОСОБА_1 , однак суди не взяли до уваги, що право зворотної вимоги (регресу) до винної особи страховик має у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

У цьому випадку страховиком помилково обраховано належну до сплати потерпілому суму страхового відшкодування, оскільки Законом встановлено інший порядок визначення розміру її відшкодування, а саме, у вигляді різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема звіт з визначення вартості матеріального збитку від 06 лютого 2015 року № 011/15, відповідно до якого розмір шкоди обрахований виходячи з вартості автомобіля потерпілого на момент ДТП.

Ухвалення законного й обґрунтованого рішення у справі без визначення відповідно до пункту 30.2 статті 30 Закону різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням повноважень апеляційного суду вирішив, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко