Справа № 364/438/19
Провадження № 2/364/192/19
06.08.2019 р. Володарський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Макаренко Л. А.,
при секретарі судового засідання Кулинич Г. І.
представника Позивача Фрашко Т.В. (довіреність від 28.12.2016 р. № 7895-К-О, а.с. 60),
Відповідач - не з`явилася,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду Володарського районного суду Київської області в смт Володарка Київської області цивільну справу
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»)
до ОСОБА_1 ,
про стягнення заборгованості,
До Володарського районного суду Київської області 16.04.2019 р. надійшов зазначений позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , в якій Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 14.03.2014 р. № б/н у розмірі 12 206,50 грн.
На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що за укладеним договором від 14.03.2014 р. № б/н ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, підтвердивши свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір. Позивач свої зобов`язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте Відповідач не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом згідно з умовами договору, що відображено в доданих до позовної заяви Розрахунках заборгованості. У зв`язку з цим Відповідач з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості за станом на 19.03.2019 р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 12 206,50 грн., що складається з такого:
- 3 972,78 грн. - заборгованість за «тілом» кредиту;
- 2 267,38 грн. - заборгованість за простроченим «тілом» кредиту;
- 0,00 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом;
- 3 969,45 грн. - заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання;
- 939,44 грн. - заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.;
- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина);
- 557,45 грн. - штраф (процентна складова).
Ухвалою суду від 06.05.2019 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом, визначено здійснення розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву, визнано явку представника Позивача обов`язковою для дачі особистих пояснень, зобов`язано його надати оригінали письмових доказів, доданих до позовної заяви, та інші матеріали кредитної справи, призначено судове засідання на 03.06.2019 р. (а.с. 40-42), відкладене на 06.08.2019 р. за клопотанням Позивача (а.с. 47).
У судовому засіданні 06.08.2019 р. представник Позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, на виконання ухвали суду від 06.05.2019 р. надала суду для дослідження оригінал доданої до позовної заяви копії анкети-заяви Відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 9), а також 03.06.2019 р. долучила до матеріалів справи виписку здійснених Відповідачем за кредитною картою операцій (а.с. 49, 50-55), довідки банку про зміну умов кредитування Відповідача (а.с. 58) та про номери виданих Відповідачеві кредитних карт (а.с. 59), а також витяги з програмних комплексів банку щодо інформування Відповідача про зміну умови кредитування (а.с. 56, 57). Додатково пояснила, що останній платіж Відповідачем було здійснено 01.09.2018 р., після цього платежі від неї не надходили. При цьому представник Позивача не пояснила, де конкретно, в яких пунктах (положеннях) доданих до позовної заяви Умов і Правил надання банківських послуг викладено умови кредитування та нарахування неустойки, яким чином вони доведені до відома Відповідача.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася в порядку частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) шляхом направлення судових повісток (а.с. 45, 65) за зареєстрованою адресою місця її проживання, підтвердженою органом реєстрації в порядку статті 187 ЦПК України (а.с. 39), які Відповідачем були отримані особисто, що підтверджено відповідними поштовими повідомленнями (а.с. 46, 68).
За наведених обставин, Відповідач вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи за зареєстрованою адресою його місця проживання.
Також суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав у своїх рішеннях про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (зокрема, пункт 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України).
Положення статті 12 ЦПК України про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, було роз`яснено сторонам згаданою ухвалою суду від 06.05.2019 р. про відкриття провадження у справі.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, викладеною письмово в позовній заяві (а.с. 4), в окремому клопотанні, доданому до позовної заяви (а.с. 35), а також наданою усно представником Позивача в судовому засіданні, вбачає можливим розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
Суд, заслухавши пояснення представника Позивача, надані в судовому засіданні, розглянувши позовну заяву, додані до неї та надані додатково документи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого.
З наявних матеріалів справи судом встановлено, що 14.03.2014 р. Відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Позивач, банк) та, підписавши відповідну анкету-заяву, отримала кредитну карту із встановленим кредитним, що підтверджено доданою до позовної заяви копією цієї анкети-заяви Відповідача (а.с. 9), оригінал якої було надано суду для дослідження представником Позивача у судовому засіданні.
Протягом часу користування кредитною карткою розмір встановленого Відповідачеві кредитного ліміту змінювався як у бік збільшення, так і зменшення. Так, найбільший розмір кредитного ліміту - 5 000 грн. було встановлено 19.07.2017 р., а 18.08.2018 р. - зменшено до 0,00 грн. й надалі вже не змінювався, що підтверджено Позивачем наданою суду довідкою про зміну умов кредитування (а.с. 58).
Про зміну інших умов кредитування (відсоткової ставки), Відповідач повідомлялася смс-повідомленнями, що підтверджено витягами з програмних комплексів (а.с. 56, 57).
Відповідач користувалася кредитними коштами Позивача зі свого карткового рахунку, зокрема шляхом зняття готівкових коштів, розрахунку за придбання товарів тощо, про що свідчить надана суду виписка здійснених Відповідачем за кредитною картою операцій (а.с.50-55) та додані до позовної заяви Розрахунки заборгованості (а.с. 5-8).
Отже, Позивач на виконання умов укладеного з Відповідачем договору зобов`язання виконав, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти, проте останньою не виконано у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту і сплати складових кредитного договору. Тому за станом на 19.03.2019 р. Відповідач, як зазначено в позовній заяві, має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 12 206,50 грн., що складається з такого:
- 3 972,78 грн. - заборгованість за «тілом» кредиту;
- 2 267,38 грн. - заборгованість за простроченим «тілом» кредиту;
- 0,00 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом;
- 3 969,45 грн. - заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання;
- 939,44 грн. - заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.;
- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина);
- 557,45 грн. - штраф (процентна складова).
Відповідно до частини першої статті 509, частини першої статті 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За визначеннями частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; при цьому договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що Відповідач порушила умови кредитного договору від 14.03.2014 р. № б/н, укладеного нею з Позивачем, та не виконала в повному обсязі взяті на себе зобов`язання.
З огляду на це з Відповідача з урахуванням внесених нею раніше коштів на погашення заборгованості, а також обсягу заявлених позовних вимог слід стягнути на користь Позивача заборгованість за кредитом (простроченим «тілом» кредиту) у заявленому Позивачем до стягнення розмірі, а саме 2 267,38 грн., що відповідає максимальному розміру наданого Відповідачу кредитному ліміту - 5 000 грн. та підтвердженому доказами (а.с. 58).
Підстав для стягнення іншої заборгованості за «тілом» кредиту (3 972,78 грн.) судом не вбачається, оскільки згідно з наданими Позивачем доказами, зокрема згаданої вище довідки про зміну умови кредитування (кредитного ліміту), Відповідачеві з 18.08.2018 р. змінено цей ліміт і встановлено 0,00 грн. (а.с. 58), тобто будь-якої суми кредиту, окрім простроченої (простроченого «тіла» кредиту) у Відповідача не має та самим Позивачем не доведена. Тим більше, як видно з матеріалів справи і змісту позовної заяви, будь-які відсотки за користування кредитом Відповідачеві не нараховуються, що підтверджує кредитний ліміт на рівні 0,00 грн.
Також суд виходить з того, що сумарно заявлений до стягнення розмір «тіла» кредиту (3 972,78 грн.) та простроченого «тіла» кредиту (2 267,38 грн.) перевищують разом 5 000 грн. - максимальний з усіх встановлених Відповідачеві кредитних лімітів (а.с. 58).
Відтак, на переконання суду, підлягає стягненню як така, що доведена належними і допустимими доказами, заборгованість саме за прострочене «тіло» кредиту (2 267,38 грн.).
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача штрафних санкцій, суд виходить з такого.
Кредитний договір укладається у письмовій формі; кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За визначенням частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України, як наводилося вище, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює саме підприємець (у даному випадку - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За визначеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Як наведено вище і встановлено судом зі змісту підписаної Відповідачем анкети-заяви (а.с. 9), у цій заяві відсутні будь-які умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Водночас Позивач (банк), звертаючись до суду і пред`являючи вимоги про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитом, просив окрім стягнення заборгованості за простроченим «тілом» кредиту (тобто суми, яку фактично отримала в борг Відповідач), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасне повернення кредиту (а.с.34). При цьому Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.03.2014 р., посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», викладені, як зазначено в позовній заяві, на сайті банку: www.privatbank.ua/ (а.с. 2) як невід`ємні частини спірного договору.
Натомість матеріали цієї справи не містять жодних підтверджень, що саме згадані «Тарифи банку» та «Умови» розуміла Відповідач, ознайомлювалася і погоджувалася з ними на час підписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Позивача (банку), а також те, що ці документи на момент отримання Відповідачем кредитних коштів містили саме ці умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Позивачем до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, роздруківка із сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано Позивачем під час розгляду цієї справи.
За таких наведених обставин та правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України суд вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу умови та правила банківських послуг (а саме умови кредитування), відсутність у анкеті-заяві Відповідача (а.с. 9) жодних домовленостей сторін щодо сплати, зокрема, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, відтак надані банком Витяг з Тарифів (а.с. 10) та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 11-25) не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 62 Конституції України, стаття 81 ЦПК України).
Як вказано Великою Палатою Верховного Суду (згадана постанова від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17), обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати визначеному статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Тому суд виходить з того, що надані Позивачем Умови та Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони, зокрема, прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві Відповідача, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття Відповідачем запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таким чином, у суду відсутні правові підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а так само відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вирішуючи зазначені питання, суд вважає за доцільне застосувати в цій справі до даних правовідносин висновки Конституційного Суду України, викладені в Рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», де Суд, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів (стаття 42 Конституції України) вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки ці Умови та Правила надання банківських послуг є значним за обсягом документом, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що Позивач (банк) при укладенні договору з ОСОБА_1 дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача (Відповідача) про умови його кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Позивач (банк). Інший висновок не відповідав би згаданому європейському принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Зважаючи на усе наведене вище, суд вважає доведеним наявність у Відповідача перед Позивачем заборгованості за кредитним договором, а саме: за простроченим «тілом» кредиту, однак наявність заборгованості за основним «тілом» кредиту при кредитному ліміті 0,00 грн. та правильність нарахованих розмірів неустойки (пеня, штрафи) суд вважає такими, що не доведені Позивачем належними, допустимими і достовірними доказами, зміст яких був доведений і узгоджений із Відповідачем на час укладення договору кредиту.
Тому суд дійшов до висновку, що позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає задоволенню частково, а саме: в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості за простроченим «тілом» кредиту у розмірі 2 267,38 грн., в іншій частині у задоволені позову слід відмовити.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до статей 3, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 536, 549, 551, 610-612, 616, 626, 629, 634, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 2-4, 12, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 288, 289, 351, 352, 354, 355, підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.
Копію повного заочного рішення суду направити сторонам.
Заочне рішення суду може бути переглянуте Володарським районним судом Київської області за письмовою заявою Відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення цього заочного рішення. Заява про перегляд заочного рішення подається в письмовій формі та повинна відповідати вимогам статті 285 ЦПК України.
Заочне рішення суду може бути оскаржено Позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Володарський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, обчислюючи цей строк з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, якщо протягом цього строку не було подано заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Копія скороченого рішення суду (вступної та резолютивної частин) може бути видана присутнім у судовому засіданні учасникам справи за їх заявою негайно після проголошення рішення.
Повне рішення суду буде складено не пізніше 12.08.2019 р.
Повне рішення суду складено 09.08.2019 р.
Суддя: Л. А. Макаренко