КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Тузової В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Подільського районного суду міста Києва 12 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»,), згідно з яким просив: стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь заборгованість за договором №SAMDN 7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 року в загальному розмірі 4 061 920,23 грн., з яких: 2 469 253,43 грн. - сума вкладу, 1 592 666,80 грн. - нараховані відсотки.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що 16.03.2009 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір банківського вкладу № SAMDN 7661 , відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав, а банк прийняв грошові кошти (вклад) на строк вкладу, що встановлено Договором. Строк дії вказаного депозитного договору складав 12 місяців з можливістю автоматичної пролонгації, дострокового розірвання, а також з можливістю поновлення вкладу.

15.10.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимагати від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконання грошових зобов`язань в загальному розмірі 4 061 920,23 грн., які виникли на підставі депозитного договору від 16.03.2009 року і складаються із суми вкладу та суми процентів по вкладу, нарахованих по 15.10.2017 року включно.

При цьому, як зауважував позивач у своєму позові, 15.10.2017 року первісний кредитор передав йому за актом приймання-передачі документи, які підтверджують право вимоги до боржника, підстави його виникнення і суму, а саме: договір № SAMDN 7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 року, додаткову угоду від 16.03.2009 року до договору № SAMDN 7661 , квитанцію № 146977431 TrNCAGRAGR69543 від 16.03.2009 року, виписку з депозитного рахунку від 03.09.2014 року № 19314808, розрахунок процентів та загальної суми заборгованості станом на 15.10.2017 року.

Разом з тим, незважаючи на те, що позивач сповістив банк про відступлення йому права вимоги шляхом направлення відповідного повідомлення від 19.10.2017 року, а також звернувся до нього 23.10.2017 року з відповідною заявою про виплату банківського вкладу та процентів, останній своїх зобов`язань за договором не виконав.

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , згідно з яким просило: визнати недійсним Договір відступлення права вимоги від 15.10.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що переходу права вимагання від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконання грошових зобов`язань відповідно до Договору банківського вкладу №SAMDN7661 від 16.03.2009 року та Додаткової угоди до Договору №SAMDN7661 від 16.03.2009 року.

Вимоги свого зустрічного позову банк мотивував тим, що право вимоги ОСОБА_3 до банку згідно з пунктом 1.3 договору про відступлення права вимоги від 15 жовтня 2017 року підтверджувалося договором банківського вкладу (вклад «Депозит УІР») від 16 березня 2009 року; додатковою угодою від 16 березня 2009 року; квитанцією від 16 березня 2009 року № 146977431 про внесення суми вкладу; випискою з депозитного рахунку від 03 вересня 2014 року та розрахунком процентів і загальної суми заборгованості станом на 15 жовтня 2017 року.

Проте, на переконання позивача за зустрічним позовом, вказані документи за своєю формою не підтверджують існування правовідносин між банком і первісним кредитором та не підтверджують право вимоги ОСОБА_3 до банку у розмірі 4 061 920 грн 23 коп. з наступних підстав:, оригінали вказаних документів не були надані до суду; виписка з депозитного рахунку датована 03 вересня 2014 року, тобто коли Кримська філія ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим вже не здійснювала банківських операцій.

При цьому, посилаючись на статті 514, 517 ЦК України, банк вказував, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, в той час як позивач не довів як існування договірних відносин між банком і ОСОБА_3 так і те, що останній дійсно мав право вимоги до банку у розмірі 4 061 920 грн 23 коп.

За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, ПАТ КБ «Приватбанк» просило зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12.04.2018 позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 депозитний вклад у розмірі 2 469 253 грн. 43 коп., проценти за період з 17.03.2014 по 15.10.2017 у розмірі 1 592 666 грн. 80 коп. за договором банківського вкладу (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009, а всього стягнуто 4 061 920 грн. 23 коп. У задоволенні зустрічного позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено (т. 1, а.с. 158-165).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що у судовому засіданні, яке відбулося 12.04.2018 року суду було надано не оригінал, а копію квитанції від 16.03.2009 року про внесення вкладу у розмірі 345 170 грн. 23 коп. у вигляді роздруківки документу на кольоровому принтері.

Крім того, на думку апелянта, розрахунок ОСОБА_3 процентів та загальної суми заборгованості за вкладом станом на 15.10.2017 у розмірі 4 061 920 грн. 23 коп. складений ним самостійно, не підтверджений жодним іншим документом та не засвідчений банком.

При цьому, надана ОСОБА_2 виписка з депозитного рахунку, видана у м.Сімферополі АР Крим, не підписана уповноваженим представником банку та не засвідчена мокрою печаткою.

Також, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказує на те, що ОСОБА_3 вже отримав частину вкладу, оскільки у рішенні Гагарінського районного суду м. Севастополя від 20.10.2015 року у справі № 2-595/2015 зазначено, що ОСОБА_3 звертався до автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», де отримав компенсацію частини вкладу в об`ємі, визначеному Федеральним Законом «Про захист інтересів фізичних осіб, які мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків» та передав цій організації право вимоги по цій частині вкладу (т. 1, а.с. 170-176).

06.03.2019 року до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якій він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (т. 1, а.с. 207-212).

Постановою Київського апеляційного суду від 04.12.2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін (т. 2, а.с. 64-73).

Постановою Верховного Суду від 20.02.2019 року частково задоволено касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Постанову Київського апеляційного суду від 04.12.2018 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с. 113-120).

12.03.2019 року справа надійшла до суду апеляційної інстанції та ухвалою Київського апеляційного суду від 15.03.2019 року призначена до розгляду (т. 2, а.с. 125, 126).

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відтак суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив з того, що грошова вимога за договором банківського вкладу (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 дійсно існувала на час укладення договору відступлення права вимоги, за яким позивач, у силу статей 512, 514 ЦК України, набув право вимоги до банку.

Суд апеляційної інстанції вважає ухвалене судом рішення законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16.03.2009 року у м. Севастополі АР Крим між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір банківського вкладу (вклад «Депозит VIP») зі змінами згідно з додатковою угодою від 16.03.2009 року, за яким ОСОБА_3 розмістив на депозитному рахунку у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вклад у сумі 345 170 грн. 23 коп. під 18% річних строком на 12 місяців з 16.03.2009 року по 16.03.2010 року включно, нарахування процентів здійснюється щомісячно. Умовами вказаного договору передбачено неодноразове автоматичне продовження його строку без явки клієнта до банку при відсутності заяви клієнта про повернення вкладу.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 15.10.2017 року між ОСОБА_3 (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_2 набув право вимоги за договором банківського вкладу (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 року, а саме право вимагати від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконання грошових зобов`язань у загальному розмірі 4 061 920 грн. 23 коп., які складаються із суми вкладу та суми процентів по вкладу, нарахованих по 15.10.2017 включно, а також право звертатися в досудовому, позасудовому та судовому порядку з вимогою виконання відповідачем грошового зобов`язання та інші права, які відповідно до законодавства України належать кредитору у зобов`язанні.

У зв`язку з зазначеним, у жовтні 2017 року первісний кредитор ОСОБА_3 направив ПАТ КБ «Приватбанк» примірник договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 року та повідомлення від 19.10.2017 року про відступлення права вимоги за договором № SAMDN7661 від 16.03.2009 року, в якому, зокрема, просив швидше сплатити вклад і проценти на користь ОСОБА_2 на банківський рахунок останнього (т. 1, а.с. 23, 24), а ОСОБА_2 направив відповідачу заяву про сплату грошових коштів від 23.10.2017 року, в якій також просив негайно сплатити на його банківський рахунок вклад та проценти за договором № SAMDN 7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 у загальному розмірі 4 061 920 грн. 23 коп. (т.1, а.с. 26).

Факт невиплати вкладу та процентів за вищевказаним договором новому кредитору або первісному кредитору представник відповідача у судовому засіданні не заперечував.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження як укладення вказаних договорів, так і внесення вищенаведеної суми грошових коштів на депозит банку, позивачем було надано до суду копії наступних документів: договору банківського вкладу; квитанції від 16.03.2009 року за № 146977431 про внесення коштів; договору відступлення права вимоги, акту приймання-передачі документів за договором про відступлення права вимоги; розрахунок процентів, згідно з яким за період з 17.03.2014 року по 15.10.2017 року сума процентів за договором банківського вкладу за період з 17.03.2014 року по 15.10.2017 року становить 1 592 666,80 грн., а загальна сума заборгованості станом на 15.10.2017 року - 4 061 920,23 грн.; виписки по рахунку від 03.09.2014 року за № 1931480.

Оригінали договорів було оглянуто судом апеляційної інстанції в судовому засіданні та посвідчено їх копії.

При цьому, відповідно до квитанції № 14677431 від 16.03.2009 року, примірник якої оглянуто в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 перерахував відповідачу кошти в сумі 345 170,23 грн. для зарахування на рахунок № НОМЕР_2 за договором № SAMDN 7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 року та йому була видана електронна книжка НОМЕР_3 (т. 1, а.с.11).

Із даних виписки по рахунку від 03.09.2014 року № 19314808 вбачається, що ОСОБА_3 станом на 16.03.2014 року має 2 469 253,43 грн. на депозитному рахунку за договором № SAMDN 7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 року (т. 1, а.с. 12-21).

Також, відповідно до розрахунку процентів та загальної суми заборгованості ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором №SAMDN 7661 (вклад «Депозит VIP»)від 16.03.2009 року сума процентів по вкладу за період з 17.03.2014 року по 15.10.2017 року становить 1 592 666,80 грн., а загальна сума заборгованості відповідача станом на15.10.2017 року становить 4 061 920,23 грн. (проценти за період з 17.03.2014 року по 15.10.2017 року - 1 592 666,80 грн. + сума вкладу - 2 469 253,43 грн.). (т. 1, а.с. 22).

Так, згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката та іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Як передбачено пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 14.08.2003 року за № 337, яка діяла на час укладення договору № SAMDN 7661 , після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник касового документа) або інший документ, що є підтвердження про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач посилався, серед іншого, на те, що, з огляду на відсутність оригіналу квитанції, а також факту видачі виписки після припинення діяльності Кримської філії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АР Крим, позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами як факту внесення на банківський рахунок коштів у розмірі 2 469 253,43 грн. та достовірності суми процентів, наведеної позивачем у розрахунку, так і факту відступлення ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 права вимоги за депозитним договором та розміру депозитних зобов`язань банку, заявленого позивачем.

Так, дійсно, для огляду у судовому засіданні при перегляді рішення суду першої інстанції позивачем було надано до суду квитанцію № 146977431 від 16.03.2009 року у вигляді печатної роздруківки документу з зображенням підпису і відтиску печатки.

Разом з тим, як вже зазначалося вище, на підтвердження внесення грошових коштів на депозит банком було видано позивачу ощадну книжку № НОМЕР_3 , про що зазначено в п. 1 договору банківського вкладу.

Будь-яких доказів, які б спростовували факт надходження грошових коштів до банку для зарахування на депозитний рахунок матеріали справи не містять.

В свою чергу, як роз`яснив Верховний Суд у п. 40 своєї постанови від 10.04.2019 року по справі № 463/5896/14-ц, суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівникамибанку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.»

Споживач не повинен нести втрати та зазнавати якісь незручності через вади та недоліки в оформленні документів, допущені працівниками банку, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій в силу п. 174 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України 01.06.2011 № 174.

Тобто, Верховний Суд наголосив, що на підтвердження укладення договорів банківського вкладу та внесення грошових коштів на депозитні рахунки суди зобов`язані приймати навіть ті квитанції, які не відповідають певним вимогам законодавства і умовам договору банківського вкладу через недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства.

Таким чином, встановивши вищенаведені обставини справи, а також зважаючи на відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували твердження відповідача в обґрунтування своїх заперечень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позивачем факту внесення ОСОБА_3 на депозит банку грошових коштів у розмірі 2 469 253,43 грн.

Також, слід зазначити, що відповідно до п.п. 1.1.3.2.29.1 п. 1.1.3 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) уповноважені особи банку мають право надавати клієнтам довідки, виписки та інші документи, які не є договорами,

у електронному вигляді, підписаними шляхом використання факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису (в т.ч. електронно-цифрового підпису) або іншого аналогу власноручного підпису уповноваженого представника Банку. Такі електронні документи мають статус оригіналу та мають юридичну силу.

Відтак, за Умовами і правилами надання банківських послуг, які розроблені і затверджені самим Банком, видані його уповноваженими особами виписки мають статус оригіналу та мають юридичну силу навіть за відсутності «живого» підпису уповноваженої особи, якщо виписки підписаними шляхом використання факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису (електронно-цифрового підпису) або іншого аналогу власноручного підпису уповноваженого представника Банку.

Доводи апелянта стосовно неможливості через окупацію Автономної Республіки Крим перевірити достовірність укладення між сторонами договору та суми, зазначеної у виписці з банківського рахунку, колегія суддів оцінює критично, адже відповідно до постанови Верховного Суду від 27.02.2019 року по справі № 201/7316/16-ц договір банківського рахунку та договори банківського вкладу укладені позивачем з юридичною особою ПАТ КБ «Приватбанк» з його кримською філією, яка не є суб`єктом цивільного права, не наділена правосуб`єктністю, відтак банк зобов`язаний зберігати інформацію про рахунки клієнтів, й за усіма обставинами в банку має бути наявна необхідна інформація за спірними договорами, яку він повинен надати на виконання ухвали про витребування доказів.

В оцінці поведінки та способу ведення справи банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справи банком є вищим, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

При цьому, з огляду на те, що під час відкриття карткового рахунку позивача філія «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк» діяла в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк», згідно із статтями 526, 631, 651, 653, 1066 ЦК України зобов`язання із обслуговування цього карткового рахунку має виконувати саме ПАТ КБ «Приватбанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь - який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеним і дійсним договором.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів за вкладами покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», слід зазначити, що оскільки згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, вказані аргументи апелянта є безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності виконання умов договору саме відповідачем.

Також, слід зазначити, що вказуючи на виплату коштів позивачу Фондом захисту вкладників, відповідач на підтвердження цих обставин не надав жодних доказів.

Більш того, на запитання суду апеляційної інстанції в судовому засіданні, представник відповідача пояснив, що не звертався до вказаного Фонду щодо з'ясування питання виплати коштів позивачу.

Рішення Гагарінського районного суду м. Севастополя від 20.10.2015 року, на яке відповідач посилається в якості підтвердження того, що сума за договором банківського вкладу вже була стягнута на користь позивача, колегія суддів не приймає, оскільки в силу вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» воно є нелегітимним.

В той же час, колегія суддів, перевіривши розрахунок заборгованості, доданий позивачем до позовної заяви, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума заборгованості ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDN 7661 (вклад Депозит «VIP») від 16.03.2009 року станом на 15.10.2017 року становить 4061920,23 грн. (вклад 2 469 253,43 грн. та проценти за період з 17.03.2014 року по 15.10.2017 року - 1 592 666,80 грн.), оскільки, як вбачається, вказаний розрахунок здійснений у відповідності до умов договору банківського вкладу та узгоджується з умовами договору про відступлення права вимоги.

З урахуванням наведеного, суд дійшов правильного висновку, що грошова вимога за договором банківського вкладу від 16.03.2009 року на суму 4 061 920,23 грн. реально існувала на час укладення договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 року.

В свою чергу, згідно зі ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення. Після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 512 та ч. 1 ст. 513 ЦК України, кредитор може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказував, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір відступлення прав вимоги є недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Разом з тим, посилання апелянта щодо наявності підстав для визнання договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 року колегія суддів оцінює критично, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, на яку посилався ПАТ КБ «Привтабанк» в обґрунтування позовних вимог, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Водночас, встановивши, що договір відступлення права вимоги від 15.10.2017року вчинений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, при цьому його зміст не суперечить ні нормам ЦК України, ні іншим актам цивільного законодавства, ні інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Крім того, вказаний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, про що свідчить, зокрема, передача первісним кредитором новому кредитору документів на підтвердження відступленого права вимоги, повідомлення первісним кредитором боржнику про відступлення права вимоги та пред`явлення новим кредитором до боржника вимоги про виконання зобов`язання.

Таким чином, з наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях самого відповідача.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на ефективний захист порушених прав позивача. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені заявником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва 12 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 12 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська