Дата документу 06.08.2019 Справа № 331/4725/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2149/19 Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н.Г.
Є.У.№ 331/4725/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 262 968 грн., що є еквівалентом за курсом НБУ 10 000 доларам США.

Позов обґрунтовано тим, що 7 грудня 2011 року вона передала ОСОБА_2 10 000 доларів США за те, що він виконає роботу по оформленню земельної ділянки у її власність за цільовим призначенням для ведення бізнесу у Шевченківському районі м. Запоріжжя.

Факт передачі - отримання грошових коштів у вищезазначеному розмірі оформлено розпискою. Відповідач грошові кошти отримав, проте жодних дій щодо виконання обумовлених робіт не виконав. На її неодноразові звернення щодо повернення грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США відповідач не реагує, від зустрічей ухиляється.

26 травня 2018 року на адресу відповідача нею було направлена письмова вимога про повернення у строк до 30.06.2018 року переданих йому грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США. Оскільки її вимога не була виконана ОСОБА_2 , вона вимушена була звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 262 068 грн. та судовий збір у розмірі 2 973,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, факт отримання коштів підтверджується розпискою і не оспорювався відповідачем, а тому вони підлягають поверненню на підставі ст.1212 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Черкашина І.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що дійсні обставини справи виключають можливість застосування ст. 1212 ЦК України при вирішенні даного спору, оскільки наявність договірних відносин між сторонами автоматично виключає безпідставність набуття грошових коштів. Крім того, скаржник додатково зазначив, що суд першої інстанції помилково не застосував строки позовної давності при вирішенні даного спору.

ОСОБА_1 у відповідності до норм статті 360 ЦПК України надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечує, вважає її необґрунтованою, просила в задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 і його представника адвоката Черкашина І.І., за печення ОСОБА_1 і її представника адвоката Мельнікової А.А., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 7 грудня 2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 10 000 доларів США, про що склав відповідну розписку (а.с.67).

На момент звернення до суду із вказаним позовом 10 000 доларів США за курсом НБУ є еквівалентом 262 968,00 гривень.

Як зазначено в розписці та встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, метою отримання зазначеної суми грошових коштів, було надання ОСОБА_2 юридичної допомоги ОСОБА_1 у вигляді оформлення на її ім`я право власності на необхідну їй земельну ділянку та підготовки дозвільних документи на експлуатацію земельної ділянки під кладовище. Дату, до якої відповідач зобов`язаний був виконати необхідну роботу, у розписці не вказували, оскільки ОСОБА_2 пояснив, що об`єм роботи дуже великий, строки вирішення багатьох питань по оформленню земельної ділянки у власність не залежать від його волі та бажань, проте він буде намагатися вчинити необхідні дії у найкоротші терміни. Орієнтував на те, що оформлення всіх документів на землю буде займати багато часу. Сторонами у справі було зазначено, що жодних договорів між ними не укладалось.

Отже, суд першої інстанції на підставі встановлених в суді обставини та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 безпідставно отримав у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, оскільки будь-яких договорів на надання їй правової допомоги або будь-якої іншої допомоги, він з нею не укладав і не мав наміру укладати.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є

відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов :а) набуття або збереження майна ; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи ; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна ( відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою

(набувачем) за рахунок іншої ( потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи потерпілого ; 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого ; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до частини четвертої етапі 263 ЦЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки шодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року (провадження №12-182гс18)

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Документи, надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень, а також доводи апеляційної скарги, не спростовують доводи позивача, щодо предмету та підстав позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що передані ОСОБА_1 кошти є плата за надання юридичної допомоги її чоловіку ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_2 як адвокат 07.07.2011 уклав договір про надання правової допомоги, є неспроможними. Із тексту розписки про отримання коштів вбачається, що кошти передавалися для надання юридичної допомоги ОСОБА_1 , а не її чоловіку. Доказів надання такої допомоги відповідач суду не надав, у спосіб, передбачений Законом України «Про адвокатуру», договір про надання правової допомоги з ОСОБА_1 не укладав, отримані за розпискою кошти як адвокатський гонорар не обліковував.

Доводи апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності є безпідставними.

Як було встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, розпискою не були обумовлені строки виконання роботи по оформленню документів.

З вимогою про повернення грошових коштів ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 26 травня 2018 року (а.с. 8) Відповідач відмовився повертати кошти ОСОБА_1 , а тому саме з 26 травня 2018 року слід відраховувати перебіг позовної давності.

Колегія суддів вважає, що аналогічні висновки суду першої інстанції, відповідають нормам, встановленим статтями 256, 257 ЦК України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанов складено 07 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: