ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7364/19 Справа № 213/1515/19 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/1515/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, та відповідача Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 червня 2019 року, яке ухвалене суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПАТ «ПІВДГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`ю.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці, отримав професійні захворювання, у зв`язку із чим, висновком МСЕК від 24.04.2009 року, йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 55 % ( 30% - вібраційна хвороба, 25% - сидеросилікоз) з 06 квітня 2009 року до 01 травня 2010 року та визнано людиною з інвалідністю третьої групи, з наступним переоглядом 01 квітня 2010 року. При наступних переоглядах у 2010-2012 роках відсоток втрати професійної працездатності не змінювався.

Висновком МСЕК від 10.04.2014 року було зменшено до 40% (25% - вібраційна хвороба, 15% - сидеросилікоз) з 01 травня 2014 року безстроково та залишено третю групу інвалідності.

Вважає, що у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями йому спричинено моральну шкоду, яка завдана з вини відповідача та підлягає відшкодуванню ним, а тому просив суд стягнути на свою користь моральну шкоду з відповідача у розмірі 229 515,00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПІВДГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану в зв`язку з ушкодженням здоров`я, у розмірі 45 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «ПІВДГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутого на користь позивача, просить збільшити його розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності позивач не має змоги вести звичне життя, вимушений постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивач, внаслідок отриманих професійних захворювань, постійно відчуває стійкий біль та обмеження рухів, порушення душевної рівноваги. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності. Також посилається на постанову Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року по справі № 6-65цс11, якою визнано розумним та справедливим розмір грошової компенсації на відшкодування батькам моральної шкоди, завданої вбивством їх сина в 1 мільйон гривень.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «ПІВДГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вважає, що судом не враховано, що відповідач проводив належне забезпечення ОСОБА_1 необхідними засобами захисту при виконанні трудових обов`язків. При цьому, позивач при прийомі на роботу був під підпис ознайомлений з умовами праці та добровільно працював у шкідливих умовах з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій та виходу на пенсію на пільгових умовах. Крім того, відсутня вина та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та отриманням позивачем професійних захворювань, проте наявнийпричинно-наслідковий зв`язок між діями самого позивача, які виразились у тривалому продовженні роботи з власної волі у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача. Вважає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема в справі відсутні докази, які підтверджують психологічний стан потерпілого, розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивача. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 211/2524/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 35 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 70 % професійної працездатності та визнано людиною з інвалідністю другої групи.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника позивача, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва І.Г., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 у період з 14.12.1979 року по 30.01.1981 року працював учнем помічника машиніста екскаватора, з 01.01.1982 року по 27.05.1983 року помічником машиніста екскаватора, з 27.05.1983 року по 02.04.2009 року машиністом екскаватора Рудоуправління ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач ПАТ «ПІВДГЗК», у шкідливих умовах праці (а.с.41-47).

31.03.2016 року позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 46,47).

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини від 29 січня 2009 року № 282 у позивача встановлені професійні захворювання: Сидеросилікоз першої стадії (s|s 1|1, em, pi), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії. ЛН першого-другого ступеню та вібраційна хвороба першої-другої стадії від дій загальних вібрацій з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом; правосторонньою пірамідною недостатністю; астено-вестибулярним синдромом помірного ступеню ( а.с. 19-20).

Відповідно до п. 17 Акту № 3 розслідування хронічного професійного захворювання від 11.02.2009 року, причиною професійних захворювань позивача є тривала робота на протязі 29 років 9 місяців в умовах шкідливих виробничих факторів, а саме, в умовах впливу пилу, концентрація якого, в повітрі робочої зони, перевищує ГДК та вібрації, рівень якої перевищує ГДР (а.с.14-17).

Відповідно до п.16 Акту № 3 розслідування хронічного професійного захворювання від 11.02.2009 року, професійне захворювання виникло у позивача внаслідок недосконалості технологічних процесів, робочих місць та конструктивних недоліків обладнання та виконання робіт, які пов`язані з впливом вібрації, рівень якої перевищував ГДР. Працюючи учнем помічника машиніста екскаватора, помічником екскаватора та машиністом екскаватора в РУ ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» та в Першотравневому руднику «Північний ГЗК» помічником машиніста екскаватора за даними санітарно-гігієнічної характеристики умов праці Інгулецької рай. СЕС № 2/2-1368 від 17.08.2007 року були пов`язані з впливом пилу концентрація якого, в повітрі робочої зони, перевищує ГДК та вібрації, рівень якої перевищує ГДР

Висновком МСЕК від 24 квітня 2009 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в загальному розмірі 55 %, (30% - вібраційна хвороба, 25% - сидеросилікоз) з 06 квітня 2009 року до 01 травня 2010 року та визнано людиною з інвалідністю третьої групи, з наступним переоглядом 01.04.2010 року(а.с.10).

При наступних переоглядах у 2010-2012 роках відсоток втрати професійної працездатності не змінювався.

Висновком МСЕК від 10.04.2014 року ОСОБА_1 при повторному переогляді було зменшено ступінь втрати професійної працездатності до 40% (25% - вібраційна хвороба, 15% - сидеросилікоз) та з 01 травня 2014 року встановлено безстроково, також залишено третю групу інвалідності ( а.с. 13).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З Акту № 3 розслідування хронічного професійного захворювання від 11.02.2009 рокувбачається, що причиною професійних захворювань позивача є тривалий стаж роботи (29 роки 09 місяців) на підприємстві відповідача в умовах шкідливих виробничих факторів, впливу пилу, концентрації якого перевищувала нормативні показники та фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники ( а.с.14-16).

Отже, роботодавець - ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач ПАТ «ПІВДГЗК», під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Доводи апеляційної скарги ПАТ «ПІВДГЗК» щодо відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, був повідомлений про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст.153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні.

Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійні захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності під час руху, в нього часто виникає біль у спині, суглобах, періодично виникає затерпання рук, судоми в м`язах і пальцях ніг, кашель сухий, задишку при фізичному навантажені. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоров`ї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований нестійкий стабілізаційний стан його здоров`я, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

З акту розслідування хронічного професійного захворювання від 11 лютого 2009 року № 3 (а.с. 14-17) вбачається, що причинами професійних захворювань позивача є тривалий стаж роботи (29 роки 09 місяців) на підприємстві відповідача в умовах шкідливих виробничих факторів, а саме впливу пилу, концентрації якого перевищувала нормативні показники та фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, що стало причиною його професійних захворювань, які потягли за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у загальному розмірі 40 %, та його визнано людиною з інвалідністю третьої групи, безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки він постійно відчуває біль у спині, суглобах, постійний виражений біль в ліктьових і плечових суглобах, більше справа, хрусткіт у всіх суглобах кінцівок, обмеження рухів в плечових суглобах, кашель, втома, задишка, загальну слабкість, підвищену втомлюваність, порушений нічний сон через больові відчуття. Періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача щодо посилання на Постанову Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 211/2524/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 35 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 70 % професійної працездатності та визнано людиною з інвалідністю другої групи, оскільки 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахуванням того, що позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40% безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (45 000,00 грн.) не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, не є розумним, виваженим і справедливим у її ситуації.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що перевищували нормативи, на ПАТ «ПІВДГЗК», (29 років 09 місяців), що потягло втрату працездатності безстроково, розмір втрати професійної працездатності та визнання позивача людиною з інвалідністю третьої групи, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити його з 45 00,00 грн. до 80 000,00 грн.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, судовий збір у розмірі 1204 грн. за подання апеляційної скарги позивачем.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 червня 2019 року, змінити, збільшити розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 45 000,00 гривень до 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 червня 2019 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 768 гривень 40 копійок до 800 (вісімсот ) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивача, пропорційно задоволених вимог, на користь держави, судовий збір у розмірі 1204 (одна тисяча двісті чотири) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: