ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року

м.Суми

Справа №583/4631/18

Номер провадження 22-ц/816/3977/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлов І. В. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

позивача: ОСОБА_1

відповідачки: ОСОБА_2

представника відповідачки: адвоката Бордюк Ю.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 травня 2019 року (суддя Ільченко В.М., дата складення повного судового рішення - 17 травня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки нікчемною, -

в с т а н о в и в :

02 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про стягнення боргу за договором позики, який був оформлений виданою відповідачкою 17 грудня 2015 борговою розпискою. Позивач просив стягнути на його користь 433029,52 гривень (еквівалент 15400 доларів США) у тому числі: основний борг - еквівалент 5200 доларів США та проценти за користування кредитом - еквівалент 10200 доларів США. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка не повернула позичені гроші та обумовлені розпискою проценти, що змусило позивача звернутися за судовим захистом.

13 лютого 2019 року до спільного розгляду з первісним суд прийняв зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання нікчемним правочину, що був оформлений борговою розпискою від 17 грудня 2015 року. На обґрунтування заявленої вимоги відповідачка зазначила, що у червні 2015 року вона дійсно отримала від позивача 4000 доларів США, які зобов`язувалася повернути ОСОБА_1 до кінця 2015 року із сплатою 30% за щомісячне користування грошима. Про це ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 боргову розписку. Оскільки в обумовлений цією розпискою термін повернути запозичені гроші та проценти ОСОБА_2 не змогла, то 17 грудня 2015 року за пропозицією ОСОБА_1 вона склала нову розписку вже на 5200 доларів США із зазначенням щомісячної плати за користування грошима в сумі 300 доларів. Кінцевий термін повернення грошей у новій розписці не зазначався. При цьому стару розписку позивач відповідачці не повернув. 17 грудня 2015 року відповідачка реально не получала від позивача 5200 доларів США. До зазначеної у розписці суми увійшли 4000 доларів, які ОСОБА_2 отримала від позивача влітку 2015 року та не повернула до грудня 2015 року та 1200 доларів, що набігли як проценти за цей період. Посилаючись на те, що розписка від 17 грудня 2015 року була безгрошовою, тобто фактично 5200 доларів позивачем не передавалися, що договір позики не був оформлений нотаріально та не міг укладатися в іноземній валюті з фіксацією суми за користування грошима у твердій сумі, а не у відсотках, ОСОБА_2 просила задовольнити вимоги свого позову.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 травня 2019 первісний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 405656,00 гривень за борговою розпискою від 17 грудня 2015 року. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка, вважаючи недоведеними обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення місцевого суду про відмову у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 ..

За доводами апеляційної скарги в матеріалах справи відсутні докази про фактичну передачу грошей, а отже договір позики від 17 грудня 2015 року не є укладеним. Суд не застосував положення Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» згідно з якими надання коштів у позику та під процент є фінансовим кредитом. Таку фінансову послугу можуть надавати лише фізичні особи-підприємці та лише у випадках, прямо передбачених законом.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, сторони та їхніх представників, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

ОСОБА_2 не оскаржувала рішення в частині, якою місцевий суд задовольнив первісний позов ОСОБА_1 . Отже, відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України у зазначеній частині рішення місцевого суду в апеляційному порядку не переглядається.

У справі встановлено, що 17 грудня 2015 року ОСОБА_2 видала розписку про те, що позичила у ОСОБА_1 5200 доларів США. У тексті розписки зазначено, що відповідачка зобов`язується віддавати кожного місяця до 4-го числа проценти по 300 доларів у місць до кінця повернення боргу (а. с. 36). Факт написання такої розписки відповідачка визнала.

У лютому 2017 року позивач звертався із заявою до Охтирського відділу поліції щодо перевірки дій ОСОБА_2 , яка 01 лютого 2017 року разом з невстановленими особами приїжджала до оселі ОСОБА_1 . Перевірка проводилася з приводу обставин, які позивач пов`язує з поверненням відповідачкою боргу (а. с. 6-7).

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову місцевий суд не знайшов підстав для визнання нікчемним правочину, що був оформлений виданою відповідачкою 17 грудня 2015 борговою розпискою на ім`я ОСОБА_1 ..

Апеляційний суд погоджується з правильністю такого висновку, оскільки він відповідає обставинам справи і нормам матеріального права.

Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачено законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває тільки права.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що укладений 17 грудня 2015 року правочин - договір позики в іноземній валюті між позивачем і відповідачкою, не порушує законодавство України, у тому числі вимоги Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг».

Апеляційний суд також погоджується з висновком місцевого суду про недоведеність відповідачкою обставин укладення між сторонами договору позики 4000,00 доларів США влітку 2015 року. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що 17 грудня 2015 року вона не отримувала від позивача 5200 доларів США, є бездоказовими і такими, що нікчемність укладеного сторонами 17 грудня 2015 року правочину засвідчувати не можуть.

Про те, що недійсність укладеного 17 грудня 2015 року правочину - договору позики, прямо передбачена законом, відповідачка не довела.

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу відповідачки без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 травня 2019 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Дата складення повного тексту постанови - 09 серпня 2019 року.

Головуючий (підпис) І.В.Орлов (суддя-доповідач)

Судді: (підпис) О.І.Собина

(підпис) С.С.Ткачук