Номер провадження: 22-ц/813/1634/19
Номер справи місцевого суду: 523/4413/16-ц
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Таіс-Дістрибьюшн»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2017 у складі судді Середи І.В.,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ТОВ «Таіс-Дістрибьюшн» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків та, з урахуванням збільшення позовних вимог, просило стягнути 5 572,16 грн. вартості зіпсованого товару та 114890,74 грн. за пошкодження автомобіля.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 31.12.2015 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ФИА на шасі ГАЗ 3309, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що знаходиться у тимчасовому платному користуванні товариства, перебуваючи у трудових відносинах та виконуючи трудові функції, приблизно о 13.00 годині, уникаючи зіткнення з іншим автомобілем, не впорався з керуванням, в результаті чого перекинув автомобіль на лівий бік та завдав таким чином матеріальних збитків у розмірі 109318,58 грн. Крім того, в результаті вказаних дій було зіпсовано товар, який перевозився на вказаному автомобілі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2017 позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таіс-Дістрибьюшн» матеріальні збитки в розмірі 109 318,58 грн. та судовий збір у розмірі 1 639,78 грн., в іншій частині вимог ТОВ «Таіс-Дістрибьюшн» відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вини ОСОБА_1 у ДТП, що сталося немає. Визнання ОСОБА_1 своєї вини у ДТП, що викладено у службовій записці, було здійснено під психологічним впливом. Звіт №0036-01-16 про визначення вартості матеріальних збитків є неналежним доказом у справі, оскільки лише висновок експертного автотоварознавчого дослідження пошкодженого автомобіля відносно вартості відновлювальних робіт може бути взятий до уваги судом.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.10.2017 апеляційну скаріу ОСОБА_1 відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20.06.2018 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26.10.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції не визначився із характером спірних відносин і не встановив, чи правомірно із ОСОБА_1 укладено договір про повну матеріальну відповідальність, яка його юридична сила, при тому, що посада водія не входить до переліку посад, з якими можна укладати договір.

13.12.2018 ТОВ «Таіс-Дістрибьюшн» надало апеляційному суду письмові пояснення, в яких просило задовольнити позовні вимоги.

30.07.2019 від відповідача надійшла заява про розгляд справи в письмовому провадженні, доводи апеляційної скарги апелянт підтримав у повному обсязі.

Представник позивача 30.07.2019 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Задовольняючи частково позовні вимоги Товариства, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для стягнення з відповідача матеріальних збитків в розмірі 109318,58 грн., завданих ОСОБА_1 з його вини при виконанні ним трудових обов`язків, які були спричинені Товариству в результаті пошкодження автомобіля. Збитки, завдані позивачу зіпсуванням продукції, ним не доведені.

З вказаним висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору найму від 03.12.2013 автомобіль ФИА на шасі ГАЗ 3309, реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходиться в платному користуванні ТОВ «Таіс-Дістрибьюшн».

ОСОБА_1 на підставі трудового договору від 04.12.2015 працював на підприємстві на посаді водія.

04.12.2015 між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність ОСОБА_1

31.12.2015 ОСОБА_1 , виконуючи свої трудові обов`язки по перевезенню продукції, керуючи автомобілем ФИА на шасі ГАЗ НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , не впорався з керуванням та допустив перекидання автомобіля на ліву сторону. В результаті вказаних обставин автомобіль отримав механічні пошкодження: деформація кабіни, деформація бампера, деформація кронштейна кабіни і лобового скла, деформація повітрозабірника, пошкодження лівої сторони будки.

Вказані обставини підтверджені службовою запискою ОСОБА_1 від 12.01.2016.

Відповідно до звіту №0036-01-16 вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля, склала 109 318,58 грн.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1,2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів тому, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди і ін.) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Встановивши, що відповідач на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, саме ОСОБА_1 має нести відповідальність за завдання матеріальної шкоди.

Проте, відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Наведена правова норма характеризує юридичний склад, тобто перелічує юридичні факти, сукупність яких дає власникові право притягнути працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Згідно з пунктом 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Крім того, за змістом статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Обов`язковою умовою повної матеріальної відповідальності працівника, крім укладення з ним відповідного письмового договору, є факт передання йому для зберігання майна або інших цінностей, цілість яких він не забезпечив.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що посада, яку обіймав відповідач - водій, не відноситься до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Докази того, що відповідач несе повну матеріальну відповідальність за збереження автомобіля ФИА на шасі ГАЗ 3309, реєстраційний номер НОМЕР_1 та що йому передавався вказаний автомобіль на зберігання, в матеріалах справи не містяться, договір від 04.12.2015 (т.1 а.с.6) не породжує правових наслідків, оскільки порсада водія не входить до переліку посад, з якими можна укладати такий договір.

З довідки наданої ТОВ «Таіс-Дістрибьюшн» вбачається, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1447,92 грн.

Враховуючи той факт, що посада водія не відноситься до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, свою вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди відповідач визнав, - апеляційний суд приходить до висновку про накладення на відповідача обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі його середньомісячного доходу в розмірі 1447,92 грн.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в повному обсязі не перевірив надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 109318,58 грн.

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 1447,92 грн.

В іншій частині рішення суду не оскаржене.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2017 в частині задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Таіс-Дістрибьюшн» до ОСОБА_1 про стягнення збитків в розмірі 109 318, 58 грн., судового збору скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Таіс-Дістрибьюшн» до ОСОБА_1 про стягнення збитків за пошкодження автомобіля задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таіс-Дістрибьюшн» матеріальні збитки в розмірі 1447,92 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: