Єдиний унікальний номер 243/2133/19 Номер провадження 22-ц/804/2053/19
Головуючий у 1-й інстанції Мірошниченко Л.Є. Єдиний унікальний номер 243/2133/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/2053/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Корчистої О.І.,

розглянувши порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2019 року цивільну справу № 243/2133/19 за позовом ОСОБА_1 до Аціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі (головуючий у 1 інстанції суддя Мирошниченко Л.Є., повний текст рішення складено 20 червня 2019 року),

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» (попередня назва ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, в обґрунтування вимог зазначала, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не провів повний розрахунок. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року в розмірі 5327,10 грн., вихідну грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку у сумі 4868,20 грн. та компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 7100,84 грн., тобто в загальній сумі 17 296,14 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2019 року позовні вимоги були задоволені. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 01.04.2017 року по 17.07.2017 року, заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку та компенсацію за невикористані 47 днів щорічної відпустки у загальному розмірі 17 296 грн. 14 коп. (з урахуванням вирахуваних обов`язкових платежів та податків). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості заборгованість по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо суми заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги Науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 02 листопада 2006 року працювала на різних посадах Станції Микитівки ДП «Донецька залізниця». Згідно наказу №303 від 15.04.2016 року, СП «Станція Микитівка» ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у ВП «Станція Микитівка» СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», про що зроблений запис у трудовій книжці позивача. Наказом № 01/ОС від 06.07.2016 року дія трудового договору з ОСОБА_1 ПАТ «Українська залізниця» продовжена.

Згідно з наказом №384-П від 15.03.2017 року в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про встановлення простою» у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої; оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Згідно наказу СП Донецька дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» «Про припинення трудового договору» № 4693/-ОС від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 , табельний номер 0762, звільнена з посади бухгалтера ІІ категорії за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 17 липня 2017 року, про що також зроблений відповідний запис в її трудовій книжці.

Відповідно до зазначеного наказу позивачу передбачена виплата одноразової грошової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку та компенсації за 47 днів відпустки.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті праці, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення права працівника на оплату праці за період простою з квітня по липень 2017 року, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з оплати за час простою за період з квітня по липень 2017 року, заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки та суми вихідної допомоги при звільненні підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст.. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Згідно з наказом №384-П від 15.03.2017 року «Про встановлення простою» у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої. Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу, також не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року.

З матеріалів справи, а саме витягу із штатного розпису, убачається, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 0762) становив 5394 грн. у місяць. Тобто дві треті тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно з зазначеним наказом, становили 3596 грн. Таким чином, убачається, що визначена судом першої інстанції сума заборгованості по оплаті за період простою за квітень-липень 2017 року, здійснена у відповідності до вимог ст.113 КЗпП та наказу, виданого відповідачем.

Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком щодо застосування наведеної норми, якій був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження її позовних вимог, оскільки право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, у тому числі наказом «Про припинення трудового договору» № 4693/-ОС від 17 липня 2017 року, згідно якого позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку та компенсації за 47 днів відпустки, а також табелями обліку робочого часу за квітень-липень 2017 року, згідно яких підтверджується знаходження позивачки у простої. Дані табелі підписані табельником ОСОБА_2 , керівником структурного підрозділу ОСОБА_3 , працівником кадрової служби ОСОБА_4 , головним бухгалтером ОСОБА_5 та засвідчені печаткою підприємства.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно діючого трудового законодавства. Відповідачем не надано до суду доказів, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі не мали відповідних повноважень, питання щодо визнання недійсною печатки виробничої одиниці не вирішувалося.

Таким чином, знаходження позивача у простої підтверджено належним і допустимим доказом, а саме табелями обліку робочого часу, форма яких відповідає п.1 ч.3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 року, згідно якого на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Враховуючи, що в період встановленого простою позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, на день її звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою. Даних, що наведені суми були виплачені позивачу, відповідачем не надано.

Доводи відповідача, що заборгованість перед позивачем відсутня, не заслуговують на увагу оскільки відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості.

Відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

В Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-7 які надані до суду на позивача вбачається, що страхові внески за період квітень-липень 2017 року не сплачені, і за відсутності належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про виплату заробітної плати позивачу за цей період відсутні підстави вважати, що заробітна плата виплачена.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, та погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Також апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про оплату праці» не надав суду документів щодо нарахування позивачу заробітної плати за період з квітень-липень 2017 року, наявності або відсутності заборгованості по оплаті праці за цей період, проте в апеляційній скарзі не заперечує, що нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів та розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, то суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з доказів, наданих позивачем, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому, що було викладено у запереченні на позов, були предметом розгляду у суді першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В.Папоян

О.М. Біляєва

О.І. Корчиста