справа № 570/2788/17
провадження № 2/570/94/2019
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 серпня 2019 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представників ОСОБА_2 ,

адвокатів Жилінської Т.П., Грозіка І.І.,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_9,

секретаря судового засідання Лопацької І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.П.Могили, 24/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

покликаючись на отримання права на приватизацію земельної ділянки, на якій знаходиться належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 та відмову у внесенні таких відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з перетином меж вказаної земельної ділянки із суміжною земельною ділянкою, що належить відповідачу, позивач у поданій 05 липня 2017 року позовній заяві просить визнати незаконним та скасувати рішення Білокриницької сільської ради № 255 від 11 серпня 2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31209509 від 02 вересня 2016 року державного реєстратора Рівненської районної державної адміністрації Левчука Юрія Сергійовича щодо передачі у власність земельної ділянки відповідачу та державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 .

Позивач та її представник у суді позов підтримують повністю і по аналогічних мотивах.

По суті показали, що позивач є спадкоємцем будинку своїх батьків, проживає у ньому з 1962 року. Чоловік позивача як не підписував акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання позивачу, так і не мав право це робити, оскільки лише позивач є власником будинку. Вважають, що відповідач незаконо приватизував свою земельну ділянку, порушивши права позивача. Межі земельної ділянки позивача проходять по огорожі, яка встановлена бульше 20 років тому, є капітальною спорудою, яка складається з металічних стовпів висотою приблизно 1.2 м та натягнутою по них металічною сіткою. Ця огорожа розмежувала два окремих домоволодіння сторін зі своїми земельними ділянками. Між сторонами ніколи не було суперечок щодо меж та суміжного землекорустування, тому вони не розуміють, яким чином могла виникнути дана ситуація, тому позивач змушена звернутись до суду. Згодом побачили, що позивач не підписувала протокол узгодження меж і тому вважає, що сільська рада неправомірно винесла оскаржувані рішення, а іншого способу захистити свої права позивач не має.

Представник позивача адвокат Грозік І.І. стверджує, що підставою для винесення оскаржуваних рішень став протокол про узгодження меж, який є неналежним, оскільки у ньому немає дати та підпису суміжного землекористувача- позивача по справі.

Відповідач ОСОБА_3 просить у позові відмовити, показав, що отримав вказану земельну ділянку, де була вказана площа 0.25 га, в 1974 році, з того часу межі земельної ділянки не змінювалися, будинок на ній побудовано у 1977 року і з цього часу він там проживає. Сітку, яка розділяє їх земельні ділянки, навісив чоловік позивача, який і погодив межі його земельної ділянки при її приватизації. При обмірі виявлено, що площа його земельної ділянки складала лише 17 соток, але він погодився з цим і приватизував так, як склалося.

Представник відповідача - землевпорядник Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області позов не визнає, оскільки всі дії вчинені законно. Підстав для відмови відповідачу не було, оскільки все ним виконано правильно. Навіть якщо межі і були погоджені чоловіком позивача, а не самим позивачем як власником житла, підписання цього акту самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків та спеціаліста, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно рішення виконкому Білокриницької сільської ради від 26 квітня 1962 року /протокол № 8/ ОСОБА_4 /батьку позивача/ виділено земельну ділянку площею 0.15 га в с.Антопіль між сусідами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та надано право побудувати там будинок.

26 червня 2012 року позивачу наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність /присадибна ділянка/ орієнтовною площею 0.23621 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови в с.Антопіль на території Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області. За її заявою від 14 жовтня 2013 року вказане рішення відмінене 24 жовтня 2013 року та в той же день винесене нове, де збільшена бажана площа до 0.25 га.

Бажаючи приватизувати свою земельну ділянку, позивач звернувся до ПП "РЕЛЬЄФ ПЛЮС", де виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для передачі у її власність.

Рішенням № РВ-015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 13 листопада 2015 року позивачу відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з перетином ділянку, яку передбачається зареєструвати, із земельною ділянкою відповідача на 2.1691 %.

Земельна ділянка позивача межує із земельною ділянкою відповідача, який проживає в будинку АДРЕСА_2 з 29 червня 1974 року.

Відповідач є власником земельної ділянки площею 0,1729 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/.

Свідок ОСОБА_7 як ФОП, який виготовляв технічну документацію відповідачу, підтвердив законність своїх дій, показав, що між земельними ділянками на час початку роботи в 2015 році була стара металева сітка. На той час існували різні системи реєстрації і тому можливі такі здвиги, при тому, що на місцевості захвати відсутні. Для виправлення помилок в технічній документації передбачено спеціальний порядок, закріплений ст.37 Закону України «Про державний земельний кадастр», а позивач не зверталася до відповідача з пропозицією спільно звернутися з заявою для виправлення таких помилок, що для встановлення правильності або неправильності конфігурації земельної ділянки необхідно визначити її межі в натурі на місцевості і порівняти виміряну площу з площею, яка зазначена в державному акті. Вважає, що ця несуттєва накладка може бути виправлена при зверненні обома сторонами до будь-якої землевпорядної організації, але сторони не можуть домовитися у зв"язку з тривалими неприязними відносинами.

Твердження відповідача підтвердив і свідок ОСОБА_8 - сусід сторін, який показав, що земельні ділянки огороджені з усіх сторін, мають різну площу, зокрема у позивача значно більша за відповідача.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Згідно ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин зокрема належать повноваження щодо розпорядження землями територіальних громад.

Положеннями ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності земельними ділянками із земель державної власності за рішенням органів виконавчої влади в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі, зокрема одержання земельних ділянок із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Аналіз наведених норм права у взаємозв`язку дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування громадян та визначено органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ст.123 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

Вирішуючи спір, суд перевірив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, з`ясував, що даний спір є приватноправовим і виник із відносин, урегульованих нормами цивільного права, що пов`язані зі здійсненням сторонами цивільних прав на земельні ділянки на засадах рівності; спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин є наслідком цього цивільного спору.

Фактично позивач на даний час не оспорює законність набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, а оспорює дії Білокриницької сільської ради лише з причин накладки земельних ділянок.

Судом також встановлено (і ці обставини визнані сторонами), що земельна ділянка позивача більше пятдесяти семи років існувала у такому ж вигляді, який є на час розгляду справи, і в такому стані використовувалася попередніми власниками будинку, а її розміри не лише відповідають розмірам, вказаним у правовстановлюючих документах, а й значно перевищують їх, при цьому збудований будинок знаходиться в її межах. При цьому розмір земельної ділянки відповідача не суперечить даним земельно-шнурової книги.

Відповідач як орган державної влади реалізував власні повноваження відповідно до вимог Закону, бо в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому зобов`язаний виконувати конституційний припис "право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідача, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову.

П.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін на мирне володіння своїм майном, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні у справі "Беєлер проти Італії" від 05 січня 2000 року Європейський суд зазначив, що поняття "майно" у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися як право власності і, таким чином, як "майно" в цілях даного положення. У рішенні від 29 листопада 1991 року зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також Суд зазначив, що таке положення може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому.

Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів інших осіб. Сукупність обставин справи та наявних у справі доказів приводить суд до переконання, що у цій конкретній справі втручання у здійснення права не є виправданим і не відповідає суспільним інтересам. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України, обов`язок власника використовувати своє право, не порушуючи при цьому вимоги закону, права й інтереси інших осіб та здійснення захисту свого права в порядку, передбаченому законом. Тобто у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. Виправити помилки у технічній документації можливо за заявою тієї особи, на чиє ім`я були виготовлені відповідні документи; або за спільною заявою суміжних землевласників.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати залишаються на особі, яка їх понесла.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий 19 жовтня 2004 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт громадянина України НОМЕР_5 , виданий 10 грудня 1998 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, АДРЕСА_2 , .

Відповідач: Білокриницька сільська рада Рівненського району Рівненської області, вул.Рівненська, 94 в.Біла Криниця Ріненського району Рівненської області, 35342, .

Повне судове рішення виготовлене 05 серпня 2019 року.

Суддя: Кушнір Н.В.