Справа № 304/126/19
Провадження № 2/304/139/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 серпня 2019 рокум. Перечин
Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого - судді Чепурнова В. О.,
з участю секретаря судового засідання Гавій Л.В.,
представника позивача адвоката Турецької Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 304/126/19 за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Турецької Євгенії Андріївни до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення із самоправно зайнятого жилого приміщення, -
представник позивача ОСОБА_1 адвокат Турецька Є.А. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача із самоправно зайнятого жилого приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 19 травня 2003 року позивач є власником квартири АДРЕСА_2 . відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . 24 червня 2003 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Перечинського районного суду від 17 жовтня 2018 року. проте, незважаючи на незважаючи на фактичне припинення шлюбних відносин у 2011 році і розірвання шлюбу у 2018 році відповідач самовільно продовжує проживати у житлі, яке належить позивачу на праві приватної власності. У зв`язку з цим ОСОБА_1 вимушена здійснювати додаткові витрати на комунальні послуги за сторонню особу та позбавлена можливості вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яке необхідне для її проживання та проживання її сина. ОСОБА_2 проживає у вищевказаному житлі самовільно без будь-яких підстав, категорично відмовляється виселятися та вчиняє конфлікти щодо вказаного житла. Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача, не має правових підстав займати вказане житло, натомість має інше зареєстроване місце проживання ( АДРЕСА_3 , а отже має право користуватися іншим житловим приміщенням і виселення не позбавляє його права на житло, тому просить позов задовольнити.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Турецька Є.А. у підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, а також не заперечила проти винесення заочного рішення.
У судове засідання відповідач не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показала, що зі сторонами перебуває у добросусідських відносинах. Востаннє відповідача бачила у лютому чи березні вдома. Потім потрапила у лікарню, після чого такого вже не зустрічала. Коли позивачки немає вдома, то у квартирі все спокійно. Однак тоді, коли ОСОБА_1 поверталася додому, то до них неодноразово приїжджала поліція. Вона оплачує їм комунальні послуги, а вони їй за це повертають гроші. Коли ОСОБА_2 був вдома, то кошти їй повертав саме він. На скільки їй відомо, відповідач має кімнату у гуртожитку. На даний час у вищевказаній квартирі проживає син позивачки зі своєю дружиною та дитиною.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку.
Згідно зі ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
У судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору дарування від 19 травня 2003 року позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомо майна №152146180 від 09 січня 2019 року (а. с. 5-6).
Також встановлено, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено повністю та розірвано шлюб між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Перечинським РВ УМВС України в Закарпатській області 05 липня 2003 року), та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_5 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Бучацьким РВ УМВС України в Тернопільській області 22 грудня 1995 року), зареєстрований у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 24 червня 2003 року, актовий запис № 07 (а. с. 7-9).
З відповіді Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області від 28 серпня 2018 року №4690/196/25/3-2018, наданої на адвокатський запит ОСОБА_5 , вбачається, що 11 серпня 2018 року о 13.32 год в чергову частину Перечинського ВП надійшло повідомлення громадянки ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 погрожує їй. Дане повідомлення було зареєстровано в ЄО Перечинського ВП за №2031 від 11 серпня 2018 року та на місце події направлено наряд сектору реагування патрульної поліції. В ході розгляду даного повідомлення було опитано вказаних громадян, які в своїх поясненнях зазначили, що 11 серпня 2018 року близько 13.30 год у с АДРЕСА_6 Дубриничі по вул. Центральній між ними дійсно виник конфлікт, в ході якого вони на підвищених тонах, без використання нецензурних слів, виясняли між собою спірні питання через поділ майна. На основі вищевикладеного даним громадянам було роз`яснено, що відносини, які між ними виникли, містять цивільно-правовий характер та рекомендовано звернутися для розподілу майна до суду (а. с. 10).
Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ч. 1 ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).
Отже, враховуючи вищевикладене та те, що відповідач ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї власника, систематично порушуючи правила співжиття, робить неможливим для інших проживання із ним у квартирі АДРЕСА_2 , а заходи запобігання і громадського впливу на нього є безрезультатними, а також те, що виселення відповідача переслідує законну мету, оскільки здійснюється в інтересах громадської безпеки, для захисту здоров`я, прав та свобод позивача, відповідає принципу пропорційності такого заходу, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Судовий збір підлягає стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України.
На підставі наведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 116, 150, 156 Житлового Кодексу Української РСР, ст. ст. 6-13, 76, 89, 141, 223 ч. 4, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -
позов представника ОСОБА_1 адвоката Турецької Євгенії Андріївни до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення із самоправно зайнятого жилого приміщення задовольнити повністю.
Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із самоправно зайнятого жилого приміщення, без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_5 .

Представник позивача: адвокат Турецька Євгенія Андріївна, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_5 .

Головуючий: Чепурнов В. О.