Постанова

Іменем України

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 629/1166/16-ц

провадження № 61-25051св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство охорони здоров`я України,Державна санітарно-епідеміологічна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Піддубного Р. М., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я України та Державної санітарно-епідеміологічної служби України про стягнення недорахованої вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, на які працівник має право при звільненні згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством та моральної шкоди.

В обґрунтування позовний вимог ОСОБА_1 зазначала, що з 01 серпня 1996 року по 29 грудня 2012 року вона працювала в Державному закладі «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» (далі - ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці») на різних посадах.

Наказом виконуючого обов`язки ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» від 29 грудня 2012 року № 107-К її було звільнено у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, проте під час звільнення їй виплатили не в повному обсязі належні їй суми, через неправильний розрахунок.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 травня

2013 року з відповідачів на її користь була стягнута компенсація у розмірі

8 678,24 грн, проте зазначена сума грошових коштів менша від суми яка підлягає стягненню на її користь за її розрахунком. Крім того, під час звільнення їй не виплачена в повному обсязі вихідна допомога.

Посилаючись на наведене та на те, що не донарахуванням належних до сплати сум їй була завдана моральна шкода, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила визнати незаконними та такими що порушують її права дії відповідачів щодо не донарахування їй компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги, стягнути з відповідачів на її користь компенсацію за невикористані відпустки, а саме різницю суми з врахуванням 39 днів невикористаної відпустки у розмірі 3 087,53 грн, недорахованої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 73,86 грн, а також стягнути з відповідачів на її користь 130 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 вересня

2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства охорони здоров`я України та Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_1 3 087,53 грн в рахунок оплати компенсації за невикористану відпустку за 39 днів, невиплачену вихідну допомогу у розмірі 73,86 грн та 8 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що

оскільки органом управління майном Державного закладу «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» є Міністерство охорони здоров`я України, про що свідчить наказ Міністерства охорони здоров`я України від 21вересня 2012 року № 176-о, а отже відповідно до вимог статей 235, 240-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) саме Міністерство охорони здоров`я України та Державна санітарно-епідеміологічна служба України зобов`язані виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку та невиплачену вихідну допомогу.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України задоволено частково. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 вересня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до акта приймання-передачі цілісного майнового комплексу

ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці», все майно було передано до ДУ «Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України». За таких обставин, Міністерство охорони здоров`я України не є установою, яка відповідає за боргами Державного закладу «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці».

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відповідальності Міністерства охорони здоров`я України за борговими зобов`язаннями ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці», оскільки пунктом 3.8 наказу Міністерства охорони здоров`я України

від 21 вересня 2012 року №176-о, на якій посилається апеляційний суд, лише передбачено, що здійснюється заходи щодо передачі основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, заборгованостей та документів юридичних осіб на баланс Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України відповідної території або відповідного виду транспорту за актом прийому-передачі, проте доказів того, що такі заходи були реалізовані відповідачем не надано.

Також апеляційним судом порушено норми процесуального права щодо форми та змісту судового рішення. Так, апеляційним судом змінено рішення суду першої інстанції, скасовано його у відповідній частині, проте судом постановлена ухвала, а не ухвалено рішення, як того вимагають норми процесуального кодексу.

Крім того, постановляючи ухвалу суд апеляційної інстанції керувався нормами, якими передбачено повноваження апеляційного суду щодо відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції, натомість апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції, скасувавши його в части часткового задоволення вимог до Міністерства охорони здоров`я України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року провадження № 61-25051ск18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що з 01 серпня 1996 року по 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 працювала в ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» на різних посадах, а саме: лікарем з гігієни харчування, лікарем з загальної гігієни, завідуючою санітарно-гігієнічним відділом санітарно-епідеміологічної станції з обов`язками юриста, що підтверджується записами, зробленими в її трудовій книжці.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 21 вересня 2012 року № 176-о «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України» було ліквідовано

ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці».

Наказом виконуючого обов`язки головного лікаря ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» від 29 грудня 2012 року № 107-К ОСОБА_1 було звільнено з посади у зв`язку з ліквідацією закладу з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України.

16 червня 2015 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було вчинено запис про припинення державної реєстрації юридичної особи - ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» без визначення правонаступництва.

Відповідно до пункту 3.7 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 21 вересня

2012 року № 176-о «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України» було передбачено проведення в установленому законодавством України порядку інвентаризації, заходів щодо стягнення дебіторської та погашення кредиторської заборгованості, складання ліквідаційного балансу та подання його на затвердження до Міністерства охорони здоров`я України.

Відповідно до акта приймання-передачі цілісного майнового комплексу Державного закладу «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці», все майно було передано до ДУ «Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України».

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2012 року № 1050 «Про деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби» зобов`язано Міністерство охорони здоров`я України разом з Державною санітарно-епідеміологічною службою вирішити питання щодо утворення в установленому порядку державних установ Державної санітарно-епідеміологічної служби для проведення лабораторних випробувань та інструментальних досліджень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 вересня 2013 року № 681 «Про деякі питання доцільності Міністерства охорони здоров`я України та Державної санітарно-епідеміологічної служби» дозволено Міністерству охорони здоров`я України використовувати залишки бюджетних коштів спеціального фонду, які утворилися станом на 01 січня 2013 року за бюджетною програмою 2301250 «Державний санітарно-епідеміологічний нагляд, дезінфекційні заходи та заходи по боротьбі з епідеміями» на спеціальних реєстраційних рахунках закладів та установ санітарно-епідеміологічної служби, що належить до сфери управління Міністерства та ліквідуються та коштів, які надійшли після 01 січня 2013 року на спеціальні реєстраційні рахунки закладів та установ, для проведення державними установами, що належать до сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби і проводять лабораторні випробування та інструментальні дослідження, яким частково передані функції закладів та установ, розрахунків, пов`язаних із завершенням ліквідації закладів та установ.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівниковісум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі

статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою

статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у

пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог позивача до Міністерства охорони здоров`я України та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» припинив свою діяльність, а свої функції частково передав до сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби, яка разом з Міністерством охорони здоров`я України утворила в установленому порядку державні установи Державної санітарно-епідеміологічної служби якими є Лабораторні центри Державної санітарно-епідеміологічної служби, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що Міністерство охорони здоров`я України не несе відповідальність за борговими зобов`язаннями ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці».

Посилання в касаційній скарзі на те, про те, що пункт 3.8 Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 21 вересня 2012 року №176-о відповідачами не виконується, заходи щодо передачі товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, заборгованостей та документів ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» на баланс Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України не передані, не беруться до уваги Верховним Судом, оскільки не підтвердженні належними доказами.

Доводи касаційної скарги щодо посилання суду апеляційної інстанції під час ухвалення рішення про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції, на пункт 1 частини першої статті 307 ЦПК України 2004 року, яким передбачено повноваження щодо відхилення апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування рішення апеляційного суду, оскільки зазначене є опискою суду, яка може бути виправлена, зокрема, за заявою позивача. Мотиви та обґрунтування з яких виходив апеляційний суд, не свідчать про те, що апеляційний суд мав намір постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги Міністерства охорони здоров`я.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що за результатами розгляду апеляційної скарги Міністерства охорони здоров`я України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її часткове задоволення та скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині, при цьому апеляційним судом постановлена ухвала, а не ухвалено рішення.

Зазначене не свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскілки відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду тане дають підстав вважати, що судом було порушено норми матеріального чи процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик