Номер провадження: 22-ц/813/2025/19
Номер справи місцевого суду: 501/2161/16-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ПАТ «УкрСиббанк»,

треті особа: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04.09.2018 року,ухваленого суддею Смирновим В.В.,

встановив:

09.09.2016 року ОСОБА_4 звернулося до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 04.09.2007 року, укладнений між АКіБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 ; визнати недійсним Договір поруки №138475 від 04.09.2007 року, укладений між АКіБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 ; визнати недійсним Договір іпотеки, посвідчений 04.09.2007 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. зареєстрованого в реєстрі за № 11402, укладений між АКіБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 .

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивував тим, що що 04.09.2007 року між ним ОСОБА_4 (який змінив прізвище на ОСОБА_8 ) та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений Кредитний договір №0, за умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 127 500,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,5% строком на 252 місяці. Для забезпечення виконання умов кредитного договору 04.09.2007 року між ним та банком був укладений Договір іпотеки. Предметом іпотеки за укладеним договором є квартира АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності. 04.09.2007 року між банком та ОСОБА_6 був укладений Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання відповідати перед банком солідарно з ним за виконання зобов`язань за умовами Кредитного договору. Позивач зазначав, що банк не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовної сукупної вартості кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. На думку позивача, всі здійснені платежі по кредитному договору, перевищує суму наданого йому кредиту майже у два рази. Крім цього, п.1.3.2 Кредитного договору передбачено плату за управління кредитом, але графік погашення кредиту банком йому не надавався, а тому незрозуміло, які саме суми та на які рахунки зараховувалися грошові кошти. Виходячи з цього, вважав, що умови Кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що призвели до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та погіршення становища споживача, а тому просить визнати його недійсним. Виходячи з цього, просив визнати недійсними і Договір поруки та Договір іпотеки, як похідні від Кредитного договору.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04.09.2018 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, прийняте без всебічного та повного вивчення матеріалів справи і без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи та неправильного дослідження доказів і їх оцінки, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким заявлені ним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що в порушенні п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, банк включив до Кредитного договору положення, які відповідно до ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах та дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткої ставки. ОСОБА_1 вважає, що відповідно до чинного законодавства України спірний договір про надання споживчого кредиту від 04.09.2007 року підлягає визнаню його недійсним, в зв`язку з чим у відповідності до вимог ч.2 ст. 548 ЦК України, іпотечний договір від 04.09.2007 року та Договір поруки №138474 від 04.09.2007 року також є недійсними. ОСОБА_1 звертає увагу на те, що судом першої інстанції було порушено ст. 258, 264- 265, 352 ЦПК України, так як після керуючих частин ЦПК України, суд ухвалив, а не «вирішив» по формі ухвалення рішення суду. Крім того апелянт вважає, що його позовні вимоги судом першої інстанції взагалі не розглянуті по суті за вказаними фактичними в ньму обставинами з правовоми обгронтуваннями, тобто мотивована частина самого рішення суду не має на це посилання, наданим письмовим доказам у цивільній справі суд першої інстанції не надав належної оцінки, не встановив окремих дат припинення виконання зобов`язань кожної із сторін за договором (у тому числі і по солідарній відповідальності). Також ОСОБА_1 звертає увагу на те, що кредитний договір укладався між ним та Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», йому не надавалось письмове повідомлення про зміну кредитора та не укладався новий договір між ним та ПАТ «УкрСиббанк», а тому, з посиланням на ч.2 ст. 517 ЦК України вважає, що відповідач не набув відносно нього права нового кредитора та він виконав всі зобов`язання первісному кредитору.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задовлені позову суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Так судом встановлено, що 04.09.2007 року між ним ОСОБА_4 (який змінив прізвище на « ОСОБА_8 ») та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений Кредитний договір №0, за умовами якого банк надав йому кредит у сумі 127 500,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,5% строком на 252 місяців (а.с. 7-13).

Для забезпечення виконання умов кредитного договору 04.04.2007 року між ОСОБА_10 та банком був укладений Договір іпотеки. Предметом іпотеки за укладеним договором є квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_11 на праві власності (а.с. 18-21).

Від 04.09.2007 року між банком та ОСОБА_12 був укладений Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання відповідати перед банком солідарно з ним за виконання зобов`язань за умовами Кредитного договору (а.с. 17).

Відповідно копії свідоцтва про зміну імені від 22.01.2014 року ОСОБА_4 змінив прізвище на ОСОБА_8 (а.с. 22).

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу, зокрема, договорів та інших правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов`язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

В ч.ч.1, 2 ст.18 Закону зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

З укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що його кожний аркуш засвідчений підписом позивача, тобто він при його укладенні ознайомилася з усіма істотними та іншими умовами договору.

У Кредитному договорі, укладеному між сторонами, зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а ОСОБА_1 взяв кредит та зобов`язався повернути його банку відповідно до умов Кредитного договору.

За встановлених обставин суд першої інстанції не встановив порушення прав саме позичальника за договором щодо ненадання їй банком повної інформації по умовах даного кредиту.

Виходячи з цих обставин районний суд вважав безпідставними вимоги позивача в частині визнання недійсним Кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню.

Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи викладене вище, висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним Кредитного договору, відсутні і підстави для визнання недійсними і Договору іпотеки та Договору поруки.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки судом першої інстанції їм була дана належна правова оцінка.

Колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позву не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 255, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04.09.2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.08.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева