Справа № 161/8701/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/797/19 Категорія: 56 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Електротермометрія» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинськоїх області від 21 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Електротермометрія» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Вказує, що працював у відповідача з 2001 по 2018 рік, проте з грудня 2017 року по травень 2018 року підприємство не виплачувало йому заробітну плату, внаслідок чого утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 922 грн.

ОСОБА_1 звертався в суд з позовом про стягнення із відповідача заборгованості по заробітній платі. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.01.2019 року постановлено стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 16922,71 грн. Фактично вказана заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу 27 березня 2019 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача у його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 05.05.2018 року по 26.03.2019 року в розмірі 44026,89 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність судового рішення із-за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позову.

Відповідно до вимог частини 13 статті 7, частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив встановлений законом трьохмісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував із відповідпчем Публічним акціонерним товариством «Електротермометрія» в трудових відносинах з 26 березня 2001 року та був звільнений з роботи за згодою сторін 04 травня 2018 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 3).

Із копії довідки про доходи ОСОБА_1 від 13 листопада 2018 року №2/7/1-19 убачається, що заборгованість підприємства перед позивачем за період з грудня 2017 року по травень 2018 року становила 16922,06 грн (а.с.4).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2019 року вказану заборгованість по заробітній платі у розмірі 16922,06 грн стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Електротермометрія» в користь ОСОБА_1 . Рішення в частині виплати заробітної плати у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання (а.с.5).

Судом, крім того, встановлено, що вказане рішення суду фактично було виконано відповідачем 26 березня 2019 року.

Із позовом про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 звернувся в суд 04 грудня 2018 року.

У своїй позовній заяві про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 посилався на норми статті 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи те, що позивачу на час його звільнення з роботи 04 травня 2018 року не у повному розмірі була виплачена заборгованість по заробітній платі, то його позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати є обґрунтованими.

Однак, за положеннями частини 1 та 2 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 910/4518/16 зазначено, що структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, за змістом наведених норм закону можна зробити висновок, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до структури заробітної плати, на них поширюється загальний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, який встановлений у частині 1 статті 233 КЗпП України та становить три місяці.

Судом першої інстанції встановлено, що про порушення свого права позивач дізнався 08.05.2018 року на наступний робочий день після його звільнення 04.05.2018 року з роботи, коли йому не були виплачені всі належні суми при звільненні.

До суду ж з даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 24.05.2019 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді