Справа № 463/5883/18
Провадження № 2/463/505/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Коник О.Б.,

представника відповідача: Цаплака М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 січня 2007 року в розмірі 62 022,61 гривень, з яких 12 485,82 гривень заборгованість за кредитом, 46 107,14 гривень проценти за користування кредитом, 500 гривень штраф (фіксована частина), 2 929,65 штраф (процентна складова).

Позов мотивує тим, що 16 січня 2007 року між позивачем і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 18 100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач взяті на себе зобов`язання виконав в повному обсязі надав відповідачу платіжну картку з встановленим обумовленим кредитним лімітом. Відповідач взятих на себе зобов`язань належним чином не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 629, 1050, 1054 ЦК України.

Ухвалою суду від 6 листопада 2018 року прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

4 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, відповідно до якого в задоволенні позову просив відмовити, оскільки відповідачем борг сплачено в повному обсязі під час виконавчого провадження з примусового виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 12 вересня 2011 року, яким стягнено з відповідача заборгованість по вказаному кредитному договору в сумі 31 252,31 гривень, з яких 12 485,82 гривень заборгованість за кредитом, 16 302,09 гривень заборгованість по відсотках, 500 гривень та 1 964 гривні заборгованість по комісії та штраф. А тому у позивача відсутні підстави для стягнення повторно заборгованості по кредитному договору.

23 січня 2019 року на адресу суду надійшли заперечення на відзив позивача, відповідно до яких вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки з виписки по рахунку вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав кредитну заборгованість, був належним чином ознайомлений з умовами кредитування та зобов`язаний був належним чином стежити за станом свого карткового рахунку. Отриманих коштів за рішенням Галицького районного суду м. Львова виявилось недостатньо для погашення наявної заборгованості.

28 січня 2019 року повторно від позивача надійшли заперечення на відзив аналогічні за змістом описаним вище.

11 травня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, оскілки термін дії платіжної картки закінчився ще у грудні 2010 року. Крім того, відповідачем подано письмові пояснення по суті спору, відповідно до яких вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки звернення банку до суду з позовом про стягнення коштів змінює строк виконання зобов`язання, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду відображеній в постанові від 28 березня 2018 року в справі № 14-10цс18.

14 травня 2019 року позивачем подано додаткові пояснення відповідно до яких вважає, що правомірно нараховано проценти по договору, а стягненню з позивача підлягаю повністю сума коштів згідно позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача Савіхіна А.М., яка діяла на підставі довіреності від 31 серпня 2017 року (а.с. 20), в судове засідання не з`явилася, подала клопотання відповідно до якого позов підтримує в повному обсязі, розгляд справи просить проводи у відсутності представника позивача та у випадку повторної неявки відповідача в судове засідання відносно постановлення заочного рішення не заперечувала (а.с. 27). Крім того, також клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача подала ОСОБА_2 Н. ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 18 травня 2017 року.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Цаплак М.І., який діяв на підставі ордера серії ЛВ № 016730 від 12 грудня 2018 року відносно задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві та письмових поясненнях, додатково просив врахувати при ухваленні рішення правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року.

За таких обставин суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності представника позивача та ухвалити рішення у справі, відносно чого представник відповідача не заперечив.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 16 січня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», який змінив назву та організаційно-правову форму з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 18 100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов`язання сторін.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2011 року в справі № 2-1225/2011 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2012 року, стягнення з відповідача заборгованість по вказаному кредитному договору в сумі 31 252,31 гривень, з яких 12 485,82 гривень заборгованість за кредитом, 16 302,09 гривень заборгованість по відсотках, 500 гривень та 1 964 гривні заборгованість по комісії та штраф.

Вказану суму заборгованості ОСОБА_1 було сплачено 13 травня 2013 року, що стверджується квитанцією № 3371.

15 травня 2013 року державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Шелінською Ю.А. постановою закрито виконавче провадження 35205084 з примусового виконання виконавчого листа Галицького районного суду м. Львова в справі № 2-1225.

З виписки по кредитному договору вбачається, що вказані кошти опрацьовані позивачем 18 липня 2013 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернення банку про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Оскільки, позивач у 2011 році використав своє право на стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та змінив на власний розсуд строк виконання зобов`язання за договором, тому саме з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі, і право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припинилися.

Крім того, з представленої виписки до кредитному договору вбачається, що відповідач не користувався після 8 липня 2009 року кредитними коштами.

Окрім цього, слід зазначити, що відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 4 листопада 2006 року вказано базову відсоткову ставку за кредитним лімітом на момент підписання договору 25% на місяць з розрахунку 360 днів у році.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16 січня 2007 року, посилався на Умови та правил надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, Тарифи банку розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови, правила та Тарифи розумів відповідач та ознайомивася і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Підсумовуючи наведе, судовим розглядом встановлено, що відповідачем сплачено суму основного боргу на примусове виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2011 року в справі № 2-1225/2011, доказів використання відповідачем кредитних котів в період після ухвалення зазначеного рішення та його виконання стороною позивача не представлено. Правові підстави для стягнення штрафів чи нарахування відсотків після звернення банком до суду з позовом в 2011 році відсутні. У зв`язку з наведеним в задоволені позову слід відмовити.

Крім того, суд приходить до переконання, що в задоволенні клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності слід відмовити, оскільки суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити по суті вимог.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у процесуальних документах доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Оскільки стороною відповідача не надано доказів понесених судових витрат і не заявлено про такі, а тому судові витрати не підлягають до відшкодування

Керуючись ст.ст. 141, 265, 273, 274 ЦПК України, суд

ухвалив:

в задоволені позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ідентифікаційний код 14360570.

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Суддя: Стрепко Н. Л.