Номер провадження: 22-ц/813/4598/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України,

відповідачі - Державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2019 року у складі судді Бондаря В.Я.,

встановив:

У вересні 2018 року заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (далі - ДП МОУ «Південьвійськбуд»», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними та витребування майна. Просив суд: визнати недійсними договори №8-ВБ від 13.10.2006 року, №№9-ВБ/2, 10-ВБ від 29.12.2006 року та №24-ВБ від 30.05.2007 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, а також договір №11-ВБ від 29.12.2006 про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовую 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в АДРЕСА_1 з правом викупу паю «Замовника», укладені між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення першого, п`ятого та шостого поверхів площею 50,8 м.кв., 140, 9 м.кв., 26,7 м.кв. та 30,3 м.кв. в адміністративній будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , а також гараж, розташований за вказаною адресою, площею 33,9 м. кв., у тому числі шляхом виселення з вказаних нежитлових приміщень; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на розташовані в адміністративній будівлі за адресою: АДРЕСА_1 : нежитлові приміщення першого поверху площею 50,8 м.кв., а також реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на цей об`єкт; нежитлові приміщення п`ятого поверху площею 140,9 м.кв., а також реєстрацію права власності ОСОБА_4 на цей об`єкт; нежитлові приміщення шостого поверху площею 26, 7 м.кв., та реєстрацію права власності ОСОБА_6 на цей об`єкт, нежитлові приміщення шостого поверху площею 30,3 м.кв., а також реєстрацію права власності ОСОБА_5 на цей об`єкт; гараж площею 33,9 м.кв. та реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нього; витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідачів на користь військової прокуратури Південного регіону України.

Позов обґрунтовано тим, що адміністративна будівля за адресою: АДРЕСА_1 , 18-А належала державі в особі Верховної Ради України, проте всупереч вимогам законодавства 13.10.2006 року, 29.12.2006 року та 30.05.2007 року ДП МОУ «Південьвійськбуд» укладено договори на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, а також 29.12.2006 року укладено договір про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-типоверхової адміністративної будівлі з правом викупу паю ДП МОУ «Південьвійськбуд». Правочини були удавані, адже по суті було здійснено відчуження державної власності. Також Міністерство оборони України не надавало своєї згоди на відчуження майна ДП «Південьвійськбуд». Такі договори мають бути визнані недійсними, а майно повернуто у державну власність.

В матеріалах справи міститься відзив ОСОБА_7 на позовну заяву. Основними доводами відзиву є відсутність підстав у прокурора для звернення до суду в інтересах Міністерства оборони України, пропущення прокурором строку позовної давності для звернення до суду, безпідставність позовних вимог прокурора.

Також, в матеріалах справи є відповідь військової прокуратури Південного регіону України на відзив ОСОБА_7 в якому прокурором зазначено, що звернення прокурора до суду з позовом спрямовано на захист інтересів держави в особі Міністерства оборони України, оскільки відповідачем ДП МОУ «Південьвійськбуд» порушено порядок використання, відчуження майна державного підприємства, завдає економічним шкоди економічним інтересам держави. Крім того, Міністерство оборони України не здійснювало заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави щодо нежитлових приміщень, розташованих в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2019 року позивачу було відмовлено у задоволенні позову. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим, проте позивачем пропущено строк позовної давності (більше 10 років).

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку заступник військового прокурора Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України. В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, про задоволення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин строк позовної давності.

Апелянт зазначає, що про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів на нерухоме майно адміністративну будівлю ДП МОУ «Південьвійськбуд», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, та наявні у ній нежитлові приміщення Міністерство оборони України довідалось лише з листа заступника військового прокурора Південного регіону України від 11.09.2018 №05/3-4192вих-18.

Посилаючись на даний лист, апелянт вважає, що відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме з 11.09.2018 року.

На апеляційну скаргу представником ОСОБА_7 адвокатом Софронковою Н.О. надано відзив та відповідні пояснення, яким заперечує проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Основними доводами є посилання на те, що позивач дійсно звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, та не просто міг, а повинен був бути обізнаним про начебто порушене право з моменту проведення позивачем ревізії (акт ревізії №234/43/230 від 21.11.2008 року). Також зазначено щодо відсутності правових підстав у прокурора для звернення до суду в особі Міністерства оборони України.

Прокурор Бескровний М.О. та представник Міністерства оборони України Дубчак Д.В., апеляційну скаргу підтримали, просили суду рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задовольнити.

В судовому засіданні представники ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адвокати Софронкова Н.О., Тищенко В.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили суд відмовити у її задоволенні, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою з`ясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення у повній мірі не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 року №27 на базі розформованих військових частин та організацій створено державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та затверджено статут підприємства (т.1 а.с.16).

На балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 м2, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24.07.2006 року (т.1 а.с.25) належала державі, в особі Верховної Ради України.

Відповідно до п. 4.2 статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого 29.01.1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству (т.1 а.с.20).

13.10.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір №8-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1 а.с.46).

29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір №9-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1 а.с.49). ОСОБА_6 став власником нежитлових приміщень шостого поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 26,7 кв.м. на підставі Свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року (т.1 а.с.53).

29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір №10-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1 а.с.55). ОСОБА_5 набув право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30,3 м.кв. на підставі Свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року (т.1 а.с.59).

Також 29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_2 та громадянином ОСОБА_1 було укладено договір №11-ВБ про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в АДРЕСА_1 з правом викупу паю «Замовника» (т.1 а.с.61). ОСОБА_1 став власником нежитлових приміщень першого поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 50,8 кв.м. на підставі Свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року (т.1 а.с.66).

30.05.2007 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_2 та громадянкою ОСОБА_3 укладено договір №24-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1 а.с.70). ОСОБА_3 стала власником нежитлових приміщень загальною площею 33,9 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Свідоцтва про право власності від 06.08.2008 року (т.1 а.с.73).

Згідно з п. 1.1 договорів, їх предметом є участь пайовика у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: АДРЕСА_1 та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень.

Між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та вищевказаними фізичними особами з якими було укладеного договори було також укладеного Додаткові угоди №1 щодо збільшення або зменшення розмірів нежитлових приміщень та ціни на них (т.1 а.с.52, 58, 65).

Передача нежитлових приміщень підтверджено актами прийому-передачі (т.1 а.с.52 на звороті, 58 на звороті, 65 на звороті, 72).

02.11.2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво, яке посвідчує, що об`єкт який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому дійсно належить Державі, в особі Міністерства оборони України, на праві державної власності (т.1 а.с.32). Об`єкт в цілому складається з приміщень літ. «А» загальна площа 714,0 кв.м, відображених у технічному паспорті від 18.09.2007 року та знаходиться у повному господарському віданні ДП МОУ «Південьвійськбуд». Свідоцтво видане на підставі та замість свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 28.08.2007 року серії НОМЕР_1 , зареєстрованого КП ОМБТІ та РОН від 03.09.2007 року.

ОСОБА_1 продав нежитлові приміщення загальною площею 50,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №27 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С. (т.1 а.с.67).

09.12.2010 року ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_7 , згідно якого ОСОБА_7 стала власником нежитлових приміщень V поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 140,9 кв.м. (т.1 а.с.48).

29.12.2010 року ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_7 , в результаті якого ОСОБА_7 стала власником нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 30,3 кв.м. (т.1 а.с.60).

09.01.2011 року ОСОБА_6 продав належні йому нежитлові приміщення 6 поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 26,7 кв.м. ОСОБА_8 .І ОСОБА_9 , що вбачається з договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. (т. 1 а.с.55).

22.11.2017 року ОСОБА_7 стала власником також нежитлових приміщень загальною площею 50,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу укладеного з ОСОБА_2 (т.1 а.с.69).

Також судом встановлено, що в період з 01.10.2008 року по 18.11.2008 року Міністерством оборони України проводилась контрольна - ревізійна перевірка Державного підприємства «Південьвійськбуд», зокрема, щодо укладання спірних договорів, за результатами якої був складений відповідний акт №234/43/230 від 21.11.2008 року (т.1 а.с.95-118).

З акту Контрольно-ревізійного департаменту МОУ від 21.11.2008 року №234/43/230, складеного за наслідками проведення документальної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ «Південьвійськбуд» за період з 01.10.06 року по 18.11.08 року вбачається, що станом на момент проведення цієї ревізії Міністерству оборони України було достовірно відомо про укладання відповідачем ДП МОУ «Південьвійськбуд» за результатами проведених аукціонів договорів про пайову участь в реконструкції адміністративної будівлі за адресою: м. АДРЕСА_1 Армійська АДРЕСА_2 18-А, з правом викупу паю замовника. В Акті зазначено, що після виконання умов зазначених договорів пайовиками, між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та пайовиками підписувалися акти прийому-передачі площ нежитлових офісних приміщень цієї будівлі та останнім передавався пакет правовстановлюючих документів у обсязі достатньому для оформлення свідоцтв про право власності на нежитлові офісні приміщення, розташовані в цій будівлі. До проведення вищезазначеної реконструкції ДП МОУ «Південьвійськбуд» належала 4-х поверхова адміністративна будівля загальною площею 1696,9 кв.м., а після реконструкції, введення об`єкта в експлуатацію та підписання актів прийому-передачі нежитлових приміщень у Підприємства залишилося 714,0 кв.м. нежитлових приміщень, на які останньому Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності від 02.11.2007 року; площа, що передана пайовикам згідно договорів 2421,3 м.кв., тобто розбіжності у площі нежитлових приміщень однозначно вказували на те, що з державної власності вибула частина об`єкту нерухомого майна.

Відмовляючи прокурору у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим, проте позивачем пропущено строк позовної давності.

Проте з вказаним висновком суду погодитись не можна, оскільки судом першої інстанції не були дотримані норми законодавства та не надано оцінки доводам відповідача ОСОБА_7 щодо відсутності правових підстав у прокурора для звернення до суду від імені Міністерства оборони України.

Так, у позовній заяві та відповіді на відзив прокурором зазначено, що звернення прокурора до суду з позовом спрямовано на захист інтересів держави в особі Міністерства оборони України, оскільки відповідачем ДП МОУ «Південьвійськбуд» порушено порядок використання, відчуження майна державного підприємства, завдає економічним шкоди економічним інтересам держави. Крім того, Міністерство оборони України не здійснювало заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави щодо нежитлових приміщень, розташованих в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» за адресою: м АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 . Армійська, 18-А.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №924/1237/17, від 23.10.2018 року у справі №906/240/18, від 01.11.2018 року у справі №910/18770/17, від 21.12.2018 року по справі №922/901/17.

Водночас, суд вважає необхідним зауважити на тому, що саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо.

В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються судами першої та апеляційної інстанцій, які мають досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України.

Отже, при зверненні до суду з даним позовом прокурор повинен був обґрунтувати з наданням належних та допустимих доказів (внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо) наявність підстав для здійснення такого представництва, а саме обґрунтувати, що Міністерство оборони України не здійснюють або неналежним чином здійснюють захист законних інтересів держави.

Проте, прокурор при зверненні з даним позовом до суду правові підстави звернення не обґрунтував, належних та допустимих доказів наявності підстав для здійснення такого представництва не надав.

При цьому апеляційний суд зазначає, що посилання прокурора в суді апеляційної інстанції, як на підставу звернення до суду з позовом в інтересів держави в особі Міністерства оборони України, не здійснення Міністерством оборони України заходів представницького характеру з питань захисту інтересів держави щодо нежитлових приміщень, розташованих в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А є необґрунтовані, оскільки прокурором не надано до суду належних та допустимих доказів (внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо) наявність підстав для здійснення такого представництва.

В суді апеляційної інстанції прокурор Бескровний М.О. та представник Міністерства оборони України Дубчак Д.В. додатково пояснили, що їм невідомі факти притягнення посадових осіб Міністерства оборони України до будь-якої відповідальності за не здійснення заходів представницького характеру з питань захисту інтересів держави щодо спірних нежитлових приміщень. Також, представником Міністерства оборони було зазначено, що самостійно з відповідним позовом з часу проведення МОУ контрольно-ревізійної перевірки ДП МОУ «Південьвійськбуд» (2008 рік) до відповідачів Міністерство оборони не зверталося.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та ухвалив судове рішення передчасно, без повного всебічного та об`єктивного розгляду справи.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову позивачу у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю звернення прокурора до суду.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними та витребування майна відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець