Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 175/2165/16-ц

провадження № 61-28110св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позов обгрунтовано тим, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка та будинок АДРЕСА_1 .

24 березня 2016 року ОСОБА_1 уклав зі своїм молодшим сином ОСОБА_2 договори дарування належного йому майна, однак спірні правочини вчинено позивачем під впливом обману, оскільки він вважав, що дарує ОСОБА_2 1/3 частину майна, а через похилий вік та поганий зір текст підписаних ним договорів не читав, а про те, що договір дарування вчинено щодо усього майна дізнався випадково з телефонної розмови ОСОБА_2 з дружиною.

Іншого житла, окрім спірного майна, позивач не має, а вчинений правочин не відповідає його внутрішній волі, тому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Юрченко Л. Л.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Юрченко Л. Л.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем в обґрунтування позову не надано достатніх доказів, які б свідчили про його помилку щодо природи оспорюваних договорів дарування, правомірність яких відповідно до статті 204 ЦК України презюмується.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л. Л. за реєстровим № 534, недійсним. Визнано договір дарування земельної ділянки АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 24 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л. Л. за реєстровим № 537, недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач через похилий вік помилився щодо природи вчиненого ним правочину, та зважаючи на те, що він має, окрім відповідача, ще двох дітей, які також мають право на спадкування домоволодіння та земельної ділянки, він не мав наміру подарувати усе майно ОСОБА_2 . Позивач після укладення спірних правочинів продовжує проживати у домоволодінні, іншого житла для проживання не має, що виключає фактичну передачу майна обдарованому, тобто реальне настання наслідків передбачених договором дарування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

13 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд здійснив посилання на положення частини першої статті 229 ЦК України, якими передбачено регулювання правочинів, укладених внаслідок помилки, хоча апеляційна скарга грунтувалася на положеннях, передбачених положеннями статті 230 ЦК України, якими передбачено регулювання правочинів, укладених під впливом обману.

Суд апеляційної інстанції не вказав у чому саме помилився позивач під час укладення спірного правочину.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на суперечливі доводи позивача.

Судом апеляційної інстанції не усунуто порушення поданої позивачем апеляційної скарги, яка не відповідала вимогам частини другої статті 295 ЦПК України 2004 року.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що укладений між сторонами спірний договір дарування не мав реальної мети відчуження на користь відповідача усього будинку, а лише 1/3 його частини, оскільки позивач мав намір поділити будинок між дітьми порівну.

Внаслідок неправомірних дій відповідача позивач залишився без житла, іншого місця проживання він не має, продовжує проживати у ньому, тому укладений спірний договір дає можливість ОСОБА_2 виселити позивача із єдиного житла.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, розташована за цією ж адресою (а. с. 50-51, 65).

24 березня 2016 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 , його сином, договори дарування належного йому майна.

Вчинені правочини посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л. та зареєстровані за № № 534, 537 (а. с. 45, 60).

Відповідно до укладених договорів ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв безоплатно у дар житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку АДРЕСА_1 . Сторони у присутності нотаріуса затвердили, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, вони не страждають в момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, вони вільно володіють українською мовою. Дарувальник затвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Відповідно до пункту 10 договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки, підписавши вказаний договір, сторони погодились, що розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічні правові висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 61-13652св18, 03 травня 2018 року № 61-745св17 та № 61-4417цс18.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів обставин на підтвердження підстав, передбачених положеннями статті 229 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, та встановивши, що позивач є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), після укладення договору дарування продовжив проживати у спірному будинку, який є його єдиним житлом, і не вчиняв дій, які б могли свідчити про його небажання користуватись спірним будинком, а фактична передача будинку не відбулась, дійшов висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо прав та обов`язків сторін за цим договором та задовольнив позов на підставі статті 229 ЦК України.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (стаття 20 ЦК України).

Статтею 10 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами, визначено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 11 ЦПК України, в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судового рішення апеляційний судом, визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин суд може сприяти здійсненню прав сторін виключно у випадках, встановлених процесуальним кодексом, і не вправі змінювати заявлені позивачем вимоги та виходити за їх межі, оскільки це призведе до порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

У вказаній справі позов мотивовано тим, що позивач не мав наміру дарувати весь будинок відповідачу, а лише 1/3 частину, відповідач здійснив обман та вказав про укладення з позивачем договору дарування саме на 1/3 частину, тому згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України) такий правочин визнається недійсним.

З огляду на зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій розглядали справу та досліджували обставини справи згідно з положеннями статті 229 ЦК України щодо помилки позивача під час укладення оспорюваного договору дарування, замість вказаних позивачем положень статті 230 ЦК України щодо укладення такого договору позивачем з особою, яка ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі наголошував, що суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин положення статті 229 ЦК України, досліджував обставини наявності чи відсутності помилки під час укладення між сторонами оспорюваного договору, на які він не посилався, тому вийшов за межі позовних вимог та самостійно змінив підстави позову (т. 1, а. с. 167).

Ухвалюючи вказані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили доводи позивача, не встановили фактичні обставини з урахуванням підстав позову, тому не вирішили спір по суті, не дослідили доводи позивача щодо порушення його прав з урахуванням положень статті 230 ЦК України.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), так як особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на судовий захист.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно встановити та надати оцінку доводам позивача щодо наявності підстав позову з урахуванням положень статті 230 ЦК України, а саме чи відбулося укладення позивачем оспорюваного договору з особою, яка ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд бере до уваги тривалий розгляд справи у суді, проте із урахуванням завдань судочинства, зазначених у положеннях статті 2 ЦПК України, відповідно до яких завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, виходить з того, що спір між сторонами не вирішено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому є підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

В. В. Сердюк