Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 748/2141/16-ц

провадження № 61-18208св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів Шитченко Н. В., Бобрової І. О., Висоцької Н. В.

у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до умов укладеного договору відповідач отримала кредит у розмірі 2 700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Неналежне виконання позичальником умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 31 серпня 2016 року склала 31 770,27 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2 664,72 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 23 716,92 грн, заборгованість за пенею та комісією - 3 399,57 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 1489,06 грн, яку банк просив стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року у складі судді Криворученка Д. П. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що останній самостійний платіж ОСОБА_1 було здійснено 14 березня 2013 року, та саме з цієї дати слід відраховувати трирічний строк позовної давності, який закінчився 14 березня 2016 року, а скорочений строк щодо пені - 14 березня 2014 року. У зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами строку позовної давності наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2017 року рішення місцевого суду скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору від 22 грудня 2011 року в сумі 26 381,64 грн, яка складається з: 2 664,72 грн - заборгованість за кредитом; 23 716,92 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом. У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване неправильним визначенням судом першої інстанції початку перебігу строку позовної давності. Так, 07 та 17 жовтня 2013 року банк, використовуючи надану йому умовами договору можливість здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, здійснив таке списання коштів з іншого рахунку відповідача, а тому саме цю дату слід вважати останнім платежем. Позивач з вимогами щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотках за користування кредитом звернувся в суд в межах встановленого строку позовної давності. Водночас, враховуючи подане відповідачем у суді першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 неустойки задоволенню не підлягає, оскільки заявлений поза межами спеціального строку позовної давності, встановленого законом для такого виду вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року вказану цивільну справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у цій справі призначено повторний автоматизований розподіл.

10 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 24 червня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 липня 2019 року визначено склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І., (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Сердюк В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції, що строк позовної давності не пропущено, оскільки списання позивачем коштів з іншого рахунка на погашення певної частини боргу не може бути визнано підставою для переривання строку позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір кредиту, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на місяць на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язувалась погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

При порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5 % від суми позову (п.2.1.1.7.6 Умов).

Згідно наданого позивачем розрахунку, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором складає усього 31 770,27 грн, з яких: заборгованість за кредитом 2 664,72 грн; заборгованість за процентами 23 716,92 грн; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 3 399,57 грн; штрафи - 1989,06 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 256, 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом частини першої статті 264 ЦК України підставою вважати, що перебіг позовної давності перервався, є вчинення саме особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Такими діями, зокрема, можуть бути надіслання позивачу певного листа, самостійного зарахування на рахунок позивача певної частини заборгованості.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 190).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки відповідно до підписаної відповідачем заяви та Умов і правил надання банківських послуг (приєднання до яких відповідач не оспорює) строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу, і не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності, тому позивачем пропущено позовну давність для захисту наведених цивільних прав та інтересів.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18). Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Таким чином скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд дійшов помилкового висновку що автоматичне списання грошових коштів без згоди відповідача перериває строк позовної давності.

Водночас, встановивши, що останній платіж, спрямований на погашення кредитної заборгованості, ОСОБА_1 здійснила 14 березня 2013 року, а з позовом в суд банк звернувся 30 вересня 2016 року, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в подібних правовідносинах з огляду на пропуск ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності Верховний Суд зробив також у постанові від 18 липня 2019 року у справі 172/154/16-ц, що колегія суддів зобов`язана врахувати відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

У касаційній скарзі наголошується на наявності підстав для відмови в позові за пропуском строку позовної давності та відсутні доводи щодо підстав для відмови в позові по суті, тому суд розглядає справу лише в межах доводів касаційної скарги та надає оцінку правильності застосування судами норм матеріального права виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу.

Стосовно відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту колегія суддів бере до уваги ту обставину, що відповідач не заперечує факту приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, у касаційній скарзі зазначає, що кредитний договір було укладено строком на 12 місяців. Позивач, як особа, на якій лежить обов`язок доказування в цивільній справі, не надав доказів щодо строку дії виданої відповідачу в грудні 2011 року кредитної картки, не спростовує обставини що кредитний договір було укладено строком на 12 місяців.

Надана в суд апеляційної інстанції довідка про видачу платіжних карток у 2012 році строком дії до 2016 року не може бути взята до уваги, оскільки спір стосується кредитної картки, виданої у грудні 2011 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яке по суті є правильним.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2017 року та залишає в силі рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 22 березня 2017 року скасувати.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:А. І. Грушицький А. А. Калараш І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Сердюк