Справа № 347/350/17
Провадження № 22-ц/4808/699/19
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.,

секретаря Турів О.М.

за участю представника апелянта Кулешір С . О .

представника банку Рокетської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Кулешір Світланою Орестівною на рішення Косівського районного суду від 28 лютого 2019 року в складі судді Крилюк М.І., ухвалене у м. Косів, у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним, -

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 06 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №IFVWGA00000027, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 33 375 доларів США строком до 05 вересня 2017 року та зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами згідно кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Посилаючись на те, що станом на 06 грудня 2016 року заборгованість за кредитним договором становила 118 770,38 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 24 372,73 доларів США, заборгованість за процентами - 33 033,96 доларів США, заборгованість по комісії - 4 522,36 доларів США, пеня - 56 841,33 доларів США, в добровільному порядку відповідачі відмовляються погасити заборгованість, банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь заборгованість за кредитним договором №IFVWGA00000027 від 06 вересня 2007 року у розмірі 24 372,73 доларів США, що еквівалентно станом на 06 грудня 2016 року - 636 615,71 грн

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустріним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що пунктом 7.1. кредитного договору за користування кредитом встановлена відсоткова ставка у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п 6.2. даного договору.

Посилаючись на незаконність стягнення винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % стягнення щомісячної винагороди в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, просила визнати п. 7.1 кредитного договору №IFVWGA00000027 від 06 вересня 2007 року щодо оплати винагороди за резервування ресурсів 1,5 % річних та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 1,5 % річних та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 %, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту.

Рішенням Косівського районного суду від 28 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №IFVWGA00000027 від 06 вересня 2007 року в сумі 636 615,71 грн та 9 549,24 грн оплаченого судового збору.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приват Банк», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення адвокат ОСОБА_3 - Кулешір С.О. посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції повністю відмовив у задоволенні зустрічних вимог і при цьому свою відмову жодним чином не мотивував.

Вказує, що стягнення банком винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % є незаконним, оскільки перевірка документів з надання кредиту не є послугою банку, а зумовлена вимогами закону щодо порядку організації бухгалтерського обліку та ведення справи.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, вважає, що позичальник уклав кредитний договір під впливом істотної помилки щодо своїх прав.

Вказує, що позичальник ніколи не отримувала 33 375,00 доларів США і жодного підтвердження саме цієї суми немає.

Судом першої інстанції не взято до уваги висновок експерта №12/013/1027/5 судово-економічної експертизи проведеної у цивільній справі №347/332/14-ц, який на думку сторони підтверджує недоведеність пред`явлених банком сум.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України сторонами не подавався.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 - Кулешір С.О. апеляційну скаргу підтримала з вищенаведених підстав.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. апеляційну скаргу заперечила, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги та стягуючи кредитну заборгованість із ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що боржник не виконала зобов`язання за кредитним договором. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_4 , суд виходив з припинення зобов`язання внаслідок смерті поручителя.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не представлено суду жодних доказів на підтвердження своїх зустрічних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3 . Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову у зв`язку з порушення судом норм матеріального права.

Судом встановлено, що 06 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №IFVWGA00000027, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії строком по 05 вересня 2017 року у розмірі 30 000,00 доларів США для ремонту будинку та 3 375,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання, та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору (а.с. 15-17).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №IFVWGA00000027, за умовами якого ОСОБА_4 поручився відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором №IFVWGA00000027 від 06 вересня 2007 року (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ) (а.с. 81).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись з позовом до суду зазначало, що станом на 06 грудня 2016 року заборгованість за кредитним договором №IFVWGA00000027 від 06 вересня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 становила 118 770,38 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 24 372,73 доларів США, заборгованість за процентами - 33 033,96 доларів США, заборгованість по комісії - 4 522,36 доларів США, пеня - 56 841,33 доларів США.

Разом з тим, банк просить стягнути лише заборгованість за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 24 372,73 доларів США.

Колегія суддів, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», беручи до уваги невиконання ОСОБА_3 кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитом, погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за тілом кредиту, про яку просить банк з огляду на передбачене ЦПК право позивача щодо способу захисту порушеного права. Доказів стягнення заборгованості за рахунок предмету іпотеки на час вирішення даного спору сторони не представили та підтвердили, що такого погашення не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 кредитні кошти не отримувала на увагу не заслуговують, оскільки 06 вересня 2007 року кредитний договір був підписаний особисто ОСОБА_3 Остання регулярно здійснювала погашення кредиту чим визнавала існування кредитних правовідносин між сторонами.

Посилання сторони апелянта на висновок експертизи у іншій цивільній справі на увагу не заслуговує, оскільки такий не стосується предмету даного позову та доказом у даній справі бути не може. Клопотання щодо призначення експертизи у даній справі сторона не заявляла.

Інших доказів, які спростовують існування заборгованості за тілом кредиту в заявленому банком розмірі сторона апелянта не представила. Одні лише заперечення щодо достовірності визначеної банком суми, підставою для відмови в позові бути не можуть.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду в частині зустрічного позову ОСОБА_3 , дійшов наступних висновків.

Кредитний договір №IFVWGA00000027 від 06 вересня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 є договором споживчого кредиту.

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з пунктом 7.1. спірного кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання, та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Аналіз указаних умов договору дає підстави для висновку про те, що фактично на боржника був покладений обов`язок сплачувати комісію за послуги, що супроводжують кредит, у зв`язку з чим вимоги позивача про визнання недійсними таких умов кредитного договору є обґрунтованими.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року та постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року за № 201/4961/17-ц та від 03 квітня 2019 року за № 193/2092/16-ц.

06 вересня 2007 року сторони уклали кредитний договір №IFVWGA00000027.

ОСОБА_6 подала до суду даний позов 25 квітня 2017 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду першої інстанції заперечення на позов із клопотанням про застосування наслідків спливу позовної давності.(а.с. 65).

ОСОБА_6 є стороною кредитного договору, пункт 7.1 якого містить умови про сплату комісії, тобто вона була обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності почався 06 вересня 2007 року та закінчився 06 вересня 2010 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України. Доказів щодо наявності поважних причин для його поновлення сторона не представила та відповідного клопотання не подавала.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову підлягає скасуванню, з ухвалення нового рішення в цій частині про відмову у задоволені позову ОСОБА_3 за спливом строку позовної давності. В решті рішення суду слід залишити без зміни.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Кулешір Світланою Орестівною задоволити частково.

Рішення Косівського районного суду від 28 лютого 2019 року в частині відмови у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 скасувати та постановити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним відмовити за спливом строку позовної давності.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 в дохід держави 14 323,86 грн відстроченого до сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 липня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта