Справа № 201/2779/17
Провадження № 4-с/201/41/2019
УХВАЛА

30 липня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Соборний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на бездіяльність посадової особи державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 21 лютого 2017 року звернувся ОСОБА_1 зі скаргою на бездіяльність Соборного відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якій просив зобов`язати останнє винести постанову про скасування арешту з рухомого і нерухомого майна ОСОБА_1 і направити її до відповідних реєстраційних органів.

В обґрунтування скарги посилався на те, що при виконанні вироку суду в частині конфіскації на користь держави всього належного ОСОБА_1 майна Жовтневим ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області був накладений арешт на все належне йому майно. Відповідне виконавче провадження було завершене у 2004 році. У 2010 році заявнику стало відомо про те, що належне йому майно, якого не було станом на 2004 рік, перебуває під арештом. Проте у скасуванні арешту Жовтневим ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області було відмовлено через знищення у зв`язку із перебігом трирічного терміну зберігання архівних справ відповідного виконавчого провадження.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 22 лютого 2017 року у відкритті провадження за цією скаргою було відмовлено з огляду на встановлений законом порядок розгляду даної категорії справ за правилами адміністративного судочинства. Ухвала від 22 лютого 2017 року була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2017 року.

Судові рішення судів першої і апеляційної інстанції від 22 лютого 2017 року і від 15 червня 2017 року відповідно були скасовані постановою Верховного суду від 12 червня 2019 року і справа направлена до суду першої інстанції для відкриття провадження в порядку цивільного судочинства.

В постанові віл 12 червня 2019 року Верховний суд встановлює, що «оскарження дій або бездіяльності державного виконавця з виконання постанови про накладення арешту на виконання вироку суду про конфіскацію майна, для яких процесуальними кодексами та Законом № 1404-VIII не передбачено спеціального порядку оскарження таких дій або бездіяльності, проводиться у порядку адміністративного судочинства», при цьому дійшов висновку про необхідність скасування законних і обґрунтованих ухвал Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська і апеляційного суду Дніпропетровської області з метою дотримання права ОСОБА_1 доступу до правосуддя, оскільки раніше ОСОБА_1 звертався у порядку адміністративного судочинства до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду за захистом своїх прав, проте цим судом у відкритті провадження за вимогами про звільнення майна з-під арешту йому було відмовлено.

Верховний суд в постанові від 12 червня 2019 року зазначає, що у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», заяви № 7714/06 та № 23654/08), зокрема п. 1 ст. 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції.

У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України`ЄСПЛ визнав порушення п. 1 ст. 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13,14, 23, 25, 26). У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08)ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого ст. 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122?125). У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18?24).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 липня 2019 року дана скарга була розподілена для розгляду судді Федеріщеву С.С.

Тому ухвалою судді Федоріщева С.С. від 11 липня 2019 року скарга ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Соборний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на бездіяльність посадової особи державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії, була прийнята до розгляду і у справі призначено судове засідання.

Від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, скаргу підтримав, наполягав на її задоволенні з підстав у скарзі викладених.

Представник Соборного ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (правонаступник Жовтневого ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області) у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що не перешкоджає розгляду скарги за його відсутності.

Частиною 2 статті 450 ЦПК України визначено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що на виконанні Жовтневого ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області перебувало виконавче провадження № В10-1126/03 з виконання виконавчого листа, виданого апеляційним судом Дніпропетровської області 29 липня 2002 року на виконання рішення у справі № 1-4 про конфіскацію на користь держави майна, належного ОСОБА_1 .

Виконавче провадження № В10-1126/03 було відкрито постановою від 06 листопада 2003 року і завершено у 2004 році та передано до архіву.

Викладене підтверджується листом Жовтневого ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області № 03-14/48760 від 28 грудня 2010 року, наданого на заяву ОСОБА_1 від 27 грудня 2010 року про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

У своїй відповіді на заяву Жовтневий ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області також зазначає, що на даний час скасувати арешт з майна, належного ОСОБА_1 , не вбачається можливим з огляду на знищення відповідного виконавчого провадження через закінчення строків зберігання, на підтвердження чого додано копію акту про знищення виконавчих проваджень Жовтневого ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області від 17 червня 2008 року, а також копію додатку до акту із зазначенням за порядковим номером 2683 виконавчого провадження від 06 листопада 2003 року на 14 арк. щодо боржника ОСОБА_1 .

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами п. 1), п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Положеннями ст. 483 ЦПК України (в редакції, чинній станом на день звернення до суду з цією скаргою) визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після прийняття її судом.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 387 ЦПК України (в редакції, чинній станом на день звернення до суду з цією скаргою) за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2003-2004 років) державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону. Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються на час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження та на період реалізації арештованого майна боржника. За виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог державний виконавець розпочинає вчиняти виконавчі дії не пізніше ніж у 5-денний строк з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 6 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2003-2004 років) передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у випадку закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення.

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2003-2004 років) У разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, беручи до уваги приписи зазначених правових актів, чинних станом на день виникнення спірних правовідносин, враховуючи наявний у державного виконавиця обов`язок скасування накладного при виконанні виконавчого листа арешту при закінченні відповідного виконавчого провадження, який не був виконаний державним виконавцем Жовтневого ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області при закінченні виконавчого провадження № В10-1126/03 щодо конфіскації на користь держави належного ОСОБА_1 майна, і що на даний час державний виконавець вчинити не може з огляду на знищення цього виконавчого провадження, суд приходить до висновку про необхідність скасування арешту з усього належного ОСОБА_1 майна, накладеного Жовтневим ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області в межах виконавчого провадження № В10-1126/03 від 06 листопада 2003 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 383-389 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції від 19 жовтня 2016 року), ст.ст. 25, 37, 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2003-2004 років), ст. 260 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ :

Скаргу ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Соборний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на бездіяльність посадової особи державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Скасувати арешт з усього належного ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) майна, накладений Жовтневим ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області в межах виконавчого провадження № В10-1126/03 від 06 листопада 2003 року

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.С. Федоріщев