Ухвала

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 185/5811/18

провадження № 61-13168 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Багнич Олександр Анатолійович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року та постанову Дніпровького апеляційного суду від 20 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрзалізниця" про стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки заробітної плати, компенсації за час невикористаної відпустки, сум компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, вихідної допомоги, а також моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що починаючи з січня 2005 року і до 10 травня 2017 року він перебував у безперервних трудових правовідносинах з відповідачем. 10 травня 2017 року його було звільнено відповідно до ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності штату. Проте з ним не було проведено остаточний розрахунок. Зокрема, стягненню підлягають заробітна плата за період березень-травень 2017 року у розмірі 12619,98 грн. Також, позивач вважає, що стягненню підлягають і суми компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 1673,26 грн за період березень-травень 2017 року станом на 01 липня 2018 року. Також позивач вважає, що у зв`язку з невиплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові м. Донецьку коштів підлягає стягненню з відповідача моральна шкода у розмірі 5000 гривень. Позивач вважає, що відповідачем на користь ОСОБА_1 повинно бути сплачено середньомісячний заробіток за час затримки заробітної плати за період березень-травень 2017 року у розмірі 94998 грн. Окрім того, оскільки на момент звільнення у ОСОБА_1 залишалось 37 дні невикористаної щорічної основної відпустки, стягненню підлягає компенсація за час невикористаної відпустки у розмірі 17272,71 грн. Також вважає, що йому відповідно до умов Колективного договору між керівництвом та Дорожним комітетом профспілки Донецької залізниці «Про тарифи, трудові та соціальні гарантії», підлягають стягненню суми матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 4590,50 гривень, оскільки на момент звільнення посадовий оклад ОСОБА_1 становив 9181 грн. Крім того, вважає, що у зв`язку з тим, що його було звільнено на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, законодавством йому гарантується виплата вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітку, а тому середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 склала 13771,50 грн, які і підлягають стягненню у якості вихідної допомоги.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» вищезазначені суми.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» невиплачену заробітну плату за період березень-травень 2017 року у розмірі 12 619,98 грн; середньомісячний заробіток за час затримки заробітної плати за період березень-травень 2017 року у розмірі 94 998,00 грн; компенсацію за час невикористаної відпустки у розмірі 17 272,71 грн, а також 4 590,50 грн матеріальної допомоги на оздоровлення що надається разом із відпусткою; вихідну допомогу, що виплачується при звільненні на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у розмірі 13 771,50 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

05 липня 2019 року АТ «Українська залізниця» надіслано засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року та постанову Дніпровького апеляційного суду від 20 червня 2019 року.

В касаційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення в частині задоволення вимог позивача скасувати.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 17 липня 2019 року для розгляду справи визначено суддю-доповідача Петрова Є. В.

Дослідивши матеріали касаційної скарги АТ «Українська залізниця» Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, з огляду на наступне.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 149 925,95 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктами а) і в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник у касаційній скарзі не вказує на неоднозначність існуючої судової практики, а посилається на те, що на даний час в судах розглядаються справи за позовами працівників Донецької та Луганської дирекцій залізничних перевезень щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, і в більшості випадків суди застосовують Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, як підставу для звільнення від відповідальності в частині стягнення середнього заробітку. Крім того, в касаційній скарзі зазначено, що в постановах від 23 березня 2016 року по справам №6-364цс16; №6-365цс16 Верховний Суд застосовує висновок Торгово-промислової палати України як доказ неможливості виконання законодавства.

Наведені обставини є необґрунтованими, оскільки до таких висновків викладені у вказаних постановах від 23 березня 2019 року №6-364цс16; №6-365цс16 Верховний Суд дійшов при наявності Сертифіката від 28 серпня 2014 року № 2644, яким у зв`язку з проведенням в Донецькій області антитерористичної операції торгово-промислова палата підтвердила для ОКП «Донецьктеплокомуненерго» наступ триваючих обставин непереборної сили з 2липня 2014 року, а тому Верховний Суд визнав помилковими висновки судів попередніх інстанцій.

Разом з тим, представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Багнич О. А. не додав до касаційної скарги доказів, які б підтверджували, що справа становить значний суспільний інтерес або має для заявника виняткове значення. Сама по собі вказівка на це, не свідчить про те, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення. Отже, доводи фактично підтверджують незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Особа, яка подала касаційну скаргу не вказала наявності інших виключних обставин, які за положеннями ЦПК України могли вимагати касаційного розгляду справи.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Багнич Олександр Анатолійович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року та постанову Дніпровького апеляційного суду від 20 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрзалізниця" про стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки заробітної плати, компенсації за час невикористаної відпустки, сум компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, вихідної допомоги, а також моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров