Справа № 368/849/19
Рішення 2-о/368/31/19

Іменем України

"29" липня 2019 р.

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлику справу за заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), заінтересована особа Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області Головного Управління Пенсійного Фонду Київської області (м.Київ, вул.Ярославська,40) про встановлення факту проживання особи за відповідною адресою, -

встановив :

Заявник звернувся до суду з даною заявою посилаючись на те, що він постійно проживав в м.Кагарлик Кагарлицького району Київської області з дня народження та по даний час. В тому числі з 1986 року по 1 січня 1993 року проживав та працював в м.Кагарлик.

У зв`язку з тим, що він постійно проживав та працював на території зони посиленого радіоекологічного контролю та станом на 1 січня 1993 року не менше чотирьох років, йому було видано посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю серія НОМЕР_2 П №284019 від 24.04.1996 р (категорія 4).

У зв`язку з досягненням 55 років заявник звернувся до Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області з метою призначення пенсії згідно ст. 55 Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку.

Однак, в листом Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області №61/ц-02/05 від 10.04.2019 р. у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку йому було відмовлено.

А тому позивач просить встановити факт його в м.Кагарлик Київської області , тобто на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 року, тобто з 1986 року по 01.01.1993 року.

В судовому засіданні заявник та його представник адвокат Клапчук Ф.П. заяву підтримали.

Представник заінтересованої особи Кагарлицького об`єднаного Управління Пенсійного фонду України у Київській області в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив .

Заслухавши пояснення заявника та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав в м.Кагарлик Київської області з дня народження та по даний час. В тому числі з 1986 року по 1 січня 1993 року заявник також проживав в м.Кагарлик.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю та станом на 1 січня 1993 року не менше чотирьох років йому було видано посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю серія НОМЕР_2 П №284019 від 24.04.1996 р (категорія 4).

При досягненні позивачем 55 років 17 травня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області з метою призначення йому пенсії згідно ст. 55 Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку.

Однак, листом Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області №61/ц-02/05 від 10.04.2019 р. у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку Заявнику було відмовлено.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 необхідно звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання в м. Кагарлик Кагарлицького району Київської області не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 р., а саме з дня свого народження року по даний час.

Враховуючи вказане вище, постійним місцем проживання заявника з дня народження по даний час є м. Кагарлик Кагарлицького району Київської області. Однак іншим чином встановити факт його проживання не має можливості, так як паспорт громадянина України був виданий заявнику в 1996 році.

Дане встановлено на підставі копії паспорта, листа Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області, трудової книжки, чорнобильського посвідчення, сідоцтва про шлюб, акта депутата міської ради від 11.06.2019 року.

ОСОБА_2 пояснила суду, що вона із заявником проживали в одному будинку по АДРЕСА_2 , потім переїхав проживати по АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 коли навчався в м.Києві, постійно проживав у м.Кагарлик. Батько заявника робив водієм автобуса у АТП і кожного дня возив сина у м.Київ та з м.Києва. Мати ОСОБА_1 працювала диспетчером на автостанції м.Кагарлика, тому проблем з поїздкою до м.Києва у заявника не було. Вона, свідок, працювала секретарем, а потім старшим бухгалтером в АТП, тому пам`ятає всі екіпажі водіїв. Весілля ОСОБА_1 також було у м.Кагарлику, де вона була присутня. Син ОСОБА_3 з народження проживав в м.Кагарлику в їх будинку, тому заявник кожен день їздив до сім`ї.

Свідок ОСОБА_4 вона 49 років проживає у АДРЕСА_2 . В одному будинку з нею проживає сім`я ОСОБА_5 . Заявник з народження проживав у АДРЕСА_2 . Під час навчання в м.Києві кожен день приїздив додому в м.Кагарлик, де проживали його батьки, а після одруження сім`я. Син ОСОБА_3 народився в м.Києві, але з дня народження проживав в м.Кагарлику

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Разом з тим згідно із ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ч. 1 ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення місця постійного проживання за відповідною адресою заявника необхідно для призначення пенсії, після отримання якої у нього виникнуть права передбачені для пенсіонерів.

Згідно п. 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи Постановою Кабінету Міністрів України №51 від 20.01.1997 р. посвідчення потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток №7).

.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявника підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У пункті 52 рішення у справі "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Скордіно проти Італії" ("Scordino v. Italy"№ 36813/97).

Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини, з посиланням на закріплений в законодавстві України принцип in dubio pro tributario, зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права ("Brumarescu v. Romania" № 28342/95). Крім цього, у пункті 109 справи "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку ("Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova" № 45701/99).

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства"(Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Виходячи з наведеного, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав з дня народження в м.Кагарлик Київської області, на території зони посиленого радіоекологічного контролю, та проживав не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 року, тобто з 1986 року по 01.01.1993 року, і проживає на даний час.

Згідно ст.. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268,293,294,315 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Заяву задоволити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кагарлик Київської області, тобто на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 року, тобто з 1986 року по 01.01.1993 року.

Рішення суду набуває законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київської апеляційного суду протягом 30 днів .

Повний текст рішення виготовлено 09.08.2019 року.

Суддя : Т.Є. Іванюта