Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 755/10645/15-ц

провадження № 61-23158св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Лесько А. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5,

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Яровенко Н. О. від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О.. Стрижеуса А. М., від 01 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує свої вимоги тим, що за час шлюбу з відповідачем ними була придбана квартира АДРЕСА_1. З квітня 2015 року сторони разом не проживають, малолітня дитина ОСОБА_6 проживає разом з позивачем. Враховуючи той факт, що аліменти на утримання дитини будуть становити мінімум - приблизно 309 грн 60 коп., то позивач вважає, що при розподілі спільного майна, вона має право на більшу частку відповідно до частини третьої статті 70 СК України.

Тому позивач просила суд виділити їй із спільного майна подружжя 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 виділити 1/3 частину спірної квартири.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 17 391,78 грн, як компенсацію 1/2 частини грошових коштів, які знаходились станом на 27 квітня 2015 року на депозитних та карткових рахунках позивача, які відкриті у ПАТ «Дельта Банк», ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 компенсацію 1/2 частини грошових коштів в сумі 3 214 грн 88 коп.

В решті позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах у відповідності до положень статті 70 СК України. Вимоги позивача за первісним позовом про виділ їй більшої частини квартири у звязку із недостатньою сумою аліментів не підлягають задоволенню, оскільки середня сума отриманих аліментів на дитину у даній справі становить 2 000 грн, що спростовує обставини, на які посилалась ОСОБА_4 Разом з тим, ОСОБА_5 не довів належними та допустимими доказами, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, а позика, на яку посилався останній, отримана подружжям спільно.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині задоволених вимог ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_4

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про часткове задоволення позову. Гроші на придбання цінного паперу заставної, яка згодом була обміняна на спірну квартиру, були отримані скаржником особисто як позика від ОСОБА_7 Указана позика була повернута останньому особисто скаржником, що, на його думку, свідчить про придбання спірної квартири хоча у період шлюбу, однак за його особисті кошти, які він отримав у позику та самостійно повернув.

Доводи інших учасників справи

У січні 2019 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_8, подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

14 травня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

05 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді Штелик С. П.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 03 вересня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений шлюб.

Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час сумісного проживання у власність подружжя набуто, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти, які знаходяться на рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк», відкритого на імя ОСОБА_4, в сумі 7 629 грн76 коп.

11 січня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_7 надав ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 732 246 грн 07 коп. Позика надана з метою придбання ОСОБА_5 боргового цінного паперу заставна серії АА № 001476 та з метою подальшого обміну на двокімнатну квартиру № 128 в житловому будинку № 12-ю по вул. Воскресенській в м. Києві. На підтвердження факту отримання грошей сторонами договору позики складена розписка.

В той же день, 11 січня 2012 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» був укладений договір купівлі-продажу заставної. Згідно платіжного доручення від 12 січня 2012 року ОСОБА_5 оплатив заставну в сумі 732 246 грн 07 коп.

Отримані ОСОБА_5 грошові кошти отримані в інтересах сімї і є спільним майном подружжя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обовязком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності зясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та обєктивне зясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 69 СК України передбачено, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Крім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного звязку, врахувавши, що ОСОБА_5 в інтересах сімї отримано позику на придбання спірної квартири та установивши, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах у відповідності до положень статті 70 СК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності оскаржених рішень спростовуються матеріалами справи, які містять оцінені судами докази придбання спірного майна в період шлюбу за спільні кошти сімї, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Батько відповідача (позикодавець) подав позов до Печерського районного суду м. Києва про стягнення боргу за договором позики до обох із колишнього подружжя, а саме: до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджує той факт, що кошти, які були отримані в борг ОСОБА_5, були надані йому фактично для придбання житла для сімї і обовязок повернення цих коштів покладено на двох із подружжя. Указане спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із ухваленими рішеннями, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У звязку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А.

О. Лесько