САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/7116/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 року Самарський районній суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Ажмяковій Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ., -

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано 23.03.1992 року, на момент розірвання шлюбу вони з відповідачем проживали за адресою АДРЕСА_1 . Будинок належав батькові позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько за життя не давав згоди на реєстрацію відповідача в належному йому будинку, іншого місця реєстрації відповідач не мав. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в будинку, оскільки власного житла не мав та відмовлявся виселитися. Домоволодіння належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2007 року. У зв`язку з тим, що відповідачу необхідна була реєстрація місця проживання для працевлаштування він попросив надати дозвіл на його реєстрацію в спірному будинку на що позивач погодилась і 16.06.2007 року відповідач був зареєстрований в будинку тимчасово. З 13.04.2010 року відповідач зареєстрований в будинку постійно. З 2015 року відповідач постійно в будинку не проживав, був відсутнім по декілька місяців. В 2017 році забрав з будинку всі свої особисті речі і пішов проживати до іншої жінки, за невідомою позивачу адресою. До цього часу у відповідача залишаються ключі від будинку, однак він в ньому не проживає. Позивач посилається на ті обставини, що факт реєстрації порушує її права власника будинку та просила суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача судові витрати по справі.

16.01.2019 року ухвалою суду провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.23).

18.02.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яку обґрунтував тим, що шлюб ними був розірваний на емоціях, однак вони продовжили разом проживати, він дійсно зареєстрований в будинку з 13.04.2010 року. 01.12.2018 року повернувшись додому він не зміг увійти до будинку через те, що відповідач змінила вхідний замок на двері. В телефонному режимі відповідач повідомила, що частину його речей викинула до гаражу. Він поїхав проживати до знайомих, 04.12.2018 року він звернувся до відділу поліції із заявою про вселення його до будинку, на що йому було рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання по суті. Іншого житла ні у власності ні у користуванні позивач не має. Просив суд ухвалити рішення яким, усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , та вселити його у спірний житловий будинок.

04.03.2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого вона заперечувала проти її задоволення, оскільки обставини, викладені в ній частково не відповідають дійсності. З жовтня 2017 року відповідач не проживає у будинку та забрав свої речі, комунальні послуги він взагалі не сплачував. В листопаді 2018 року вона просила його знятися з реєстраційного обліку, однак він відмовився. ОСОБА_2 не приходив в спірний будинок 01.12.2018 року, підстав для звернення в поліцію у нього не було, т.я він має вільний доступ до будинку, жодного замка позивачем змінено не було, сам ОСОБА_2 не звертався до неї з приводу надання йому ключів у зв`язку з їх втратою. Ніяких коштів у будинок та утримання прибудинкової території він не вкладав, та до цього часу не звертався до неї для вирішення питання проживання його в будинку.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Заперечували проти задоволення зустрічної позовної заяви.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення первісного позову та просила задовольнити зустрічний позов.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні як первісних, та і зустрічних позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 20.02.2007 року належить домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.7).

23.03.1992 року позивач розірвала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 23.03.1992 року (а.с.6).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 19.07.2018 року та копії домової книги в будинку зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідач по справі з 13.04.2010 року (а.с.9, 13,14).

Відповідно до акту обстеження домоволодіння було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у будинку з 10.10.2017 року (а.с.16).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що позивач та відповідач раніше проживали за однією адресою, з 2017 року відповідач з позивачем не проживають, вони разом викинули його речі, що залишилися у будинку, після того, як відповідач перестав там мешкати.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є головою квартального комітету, їй відомо, що відповідач з 2017 року не проживає у будинку позивача. Зі слів відповідача їй відомо, що він живе у іншої жінки. Його речі з будинку позивача вивозились влітку та восени.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що їй відомо, що позивач ображав позивача, наразі вони разом не проживають, вона інколи заходила до позивача, речей відповідача в будинку не бачила.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що позивач є її сестрою, їй відомо, що відповідач не проживає у спірному будинку з листопада 2017 року. Він зловживає спиртними напоями, проживає з іншою жінкою, де, їй не відомо. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що є сусідкою позивача, їй відомо, що відповідач не проживає за адресою з 2017 року, в будинку його речей вона не бачила.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що під час розгляду справ про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є колишнім чоловіком позивача та зареєстрований в будинку, що належить їй на праві приватної власності.

Як пояснила сама позивач та показали свідки, відповідач не проживає у будинку з листопада 2017 року, відмовляється добровільно знятися з реєстрації, однак вивіз речі з будинку, а позивач змінила замки на гаражі, де стоїть його машина.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилається на те, що він постійно проживав у спірному будинку, однак з 01.12.2018 року вимушений проживати у знайомих оскільки позивач змінила замки на дверях будинку, однак належних доказів на підтвердження зазначених обставин не надає.

Доданий до матеріалів справи талон-повідомлення не може слугувати належним доказом вчинення йому перешкод позивачем ОСОБА_1 , оскільки є незмістовним та не несе інформації, з якого приводу ОСОБА_2 звертався до відділення поліції. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_2 здійснював будь-які роботи по будинку та придомової території, сплачував комунальні платежі, в той час як позивачем ОСОБА_1 надано суду копії квитанції про сплату комунальних послуг (а.с. 61-68).

Відповідач спільно з власником спірного житлового будинку не проживає, спільним побутом не пов`язаний, вже після розірвання шлюбу вибув із зазначеного житлового будинку.

З огляду на сутність установлених правовідносин суд приходить до висновку, що на них не поширюються норми ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України.

За таких обставин право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) може бути припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України, однак таких вимог позивачем не заявлено, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні первісних позовних вимог.

Не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 за зустрічною позовною заявою з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Суд ставиться критично до посилань позивача на ті обставини, що відповідно до ст.64 ЖК України він є колишнім членом сім`ї наймача, оскільки шлюб між сторонами було розірвано в 1992 році, будинок перейшов у власність позивача в 2007 році, зареєстрований у будинку він був з 2010 року, тобто вже після розлучення, а тому проживати в займаному жилому приміщенні не як колишній член сім`ї.

Крім того, посилання щодо ведення спільного господарства були спростовані в судовому засіданні, долученими до матеріалів справи копіями квитанцій, а також показами свідків.

Відповідач не довів належними та допустимими доказами факт вчинення йому перешкод зі сторони власника будинку ОСОБА_1 . Як зазначено вище, талон-повідомлення не може слугувати належним доказом, оскільки не містить змістової інформації щодо обставин звернення до відділу поліції.

Про відсутність факту примусового та протиправного позбавлення права користування житла ОСОБА_2 , на думку суду також свідчить і той факт, що до дня подання первісного позову до суду будь-яким чином оскаржити дії позивача з метою відновлення своїх прав ОСОБА_2 не намагався, а із заявою про вселення до спірного будинку звернувся вже після того, як дізнався про наявність цієї цивільної справи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналізуючи все вищенаведене, дотримуючись принципу розумності та справедливості, суд приходить до висновку про те, зазначені сторонами в позовних заявах обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні як первісних, так і зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст.405 Цивільного кодексу України, ст.64, 156 ЖК України, ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 83, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_3 ), третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. Старокозацька, 58) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 02 серпня 2019 року.

Суддя О.П.Румянцев