Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 592/3286/15-ц

провадження № 61-34338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдія Дмитрівна, Управління «Центр надання адміністративних послуг м.Суми»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначило, що 22 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SUC4GP.

Згідно цього договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 36 000,00 доларів США в строк до 22 лютого 2028 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, визначені кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 20 березня 2015 року відповідач має заборгованість в сумі 33 888,23 доларів США, яка складається з наступного: 31 101,39 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 365,17 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 421,67 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Просило суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 лютого 2008 року № SUC4GP в розмірі 33 888,23 доларів США, що за курсом 23,19 відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 20 березня 2015 року складає 785 868,05 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними договорів та зобов`язання вчинити певні дії, треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д., Управління «Центр надання адміністративних послуг м.Суми».

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що зі сторони ПАТ КБ «ПриватБанк» було допущено порушення прав ОСОБА_1 у зв`язку з введенням позивача в оману перед укладанням кредитного договору щодо вартості кредитної послуги, а кредитний договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики, що є підставою для захисту його прав шляхом визнання кредитного договору та договору іпотеки квартири недійсними з моменту їх укладання.

Просив суд визнати недійсним кредитний договір від 22 лютого 2008 року № SUC4GP, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір іпотеки квартири від 22 лютого 2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ; вилучити запис з державного реєстру іпотек обтяження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; виключити записи з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження цієї квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів та зобов`язання вчинити дії, треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д., Управління "ЦНАП" задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 22 лютого 2008 року № SUC4GP, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1

Визнано недійсним договір іпотеки квартири від 22 лютого 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д. та зареєстрований в реєстрі за № 867.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача.

Не погодившись з цим рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволеночастково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 лютого 2008 року № SUC4GP у загальній сумі 32 721,10 доларів США, що еквівалентно 758 802,54 грн, у тому числі: 30 682,96 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 038,15 доларів США - відсотки у сумі. Також суд Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню за вказаним кредитним договором в сумі 9 778,53 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено за його безпідставністю.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю інформацію, передбачену ч.ч.2.4. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони погодили усі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок оплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, позичальник особистим підписом засвідчив отримання зазначеної інформації та те, що він погодився з умовами договору.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови і із позовом про визнання його недійсним звернувся лише після звернення Банку до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором від 22 лютого 2008 року № SUC4GP, а тому, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, у зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту позивач має право достроково вимагати повернення усієї суми кредиту.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргуна рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскарженерішення скасуватиі залишити в силі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 січня 2017 року .

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що пеня може обчислюватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов`язання. Крім того зазначив, що перед укладанням кредитного договору відповідач за зустрічним позовом приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості витрат, пов`язаних з одержанням та обслуговуванням кредиту для здійснення позивачем за зустрічним позовом свідомого вибору. Також, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що кредитний договір містить цілу низку умов, які є несправедливими у розумінні частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон). Таким чином, умови спірного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності та пропорційності, а тому створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду позивача за зустрічним позовом.

Доводи інших учасників справи

28 листопада 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшло заперечення на касаційну скаргу, у якому банк зазначив, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені. Просив в задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржене рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 22 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № SUC4GP, згідно якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 22 лютого 2028 року включно у вигляді непоновлювальної лінії в розмірі 36 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 22 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К. Д., відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 30,3 кв.м., жилою площею 17,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 20 березня 2015 року відповідач має заборгованість: 31 101,39 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 365,17 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9 778,53 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов`язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 1.2 постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Відповідно до пункту 3.1 цієї Постанови банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Згідно частини першої та третьої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю інформацію, сторони погодили усі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок оплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, позичальник особистим підписом засвідчив отримання зазначеної інформації та те, що він погодився з умовами договору.

Зазначені обставини підтверджуються підписанням ОСОБА_1 кожного аркуша кредитного договору та Анкети-заяви позичальника.

Таким чином, позивачем за первісним позовом перед укладанням договору виконано усі вимоги, передбачені Законом та постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови і із позовом про визнання його недійсним звернувся лише після звернення банку до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором.

При таких обставинах апеляційний суд дійшов до правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 526, частини першої статті 530 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» свої обов`язки за умовами кредитного договору № SUC4GP від 22 лютого 2008 року виконав, надавши кредитні кошти ОСОБА_1 Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 22 лютого 2028 року.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом зобов`язань за кредитним договором, за ним утворилася заборгованість.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, у зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту позивач має право достроково вимагати повернення усієї суми кредиту.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором банк просив стягнути з нього 31 101,39 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 365,17 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 421,67 доларів США - пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

При таких обставинах, приймаючи до уваги, що пеня повинна стягуватися за судовим рішенням лише у національній валюті України - гривні, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що стягненню з ОСОБА_1 на користь банку підлягає заборгованість за кредитним договором від 22 лютого 2008 року № SUC4GP: 31 101,39 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 365,17 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9 778,53 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

При цьому посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційним судом залишено поза увагою зміст вимог закону про те, що пеня повинна обчислюватись у національній валюті за кожен день прострочення спростовуються матеріалами справи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2017 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило