Дата документу 13.08.2019 Справа № 330/206/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №330/206/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Федорець С.В.
Провадження № 22-ц/807/1699/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області, про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом,який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог остаточно зазначила, що 30 серпня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність готель та земельну ділянку площею 0,0793 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , які розташовані по АДРЕСА_1 .

Відповідачу належить на праві власності суміжна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 загальною площею 992 кв.м.

Згідно з технічною документацією на земельній ділянці відповідача розташований торговельно-готельний комплекс А-2 площею 334,5 кв.м., належний на праві власності відповідачеві.

Проведеним експертним дослідженням встановлено, що будівля А-2, належна відповідачеві, частково (а саме - її частини S1 та S2) розташована на земельній ділянці, належній їй на праві власності, що порушує її права як власника.

На численні вимоги щодо усунення порушення її прав відповідачем жодних дій не проводиться, мирним шляхом спір не врегульовано.

На підставі зазначеного остаточно просила усунути перешкоди у користуванні нею земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1 ) шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, та зобов`язати відповідача знести самовільно збудовані частини будівлі, які розташовані на земельній ділянці, належній їй, кадастровий номер НОМЕР_1 , а саме: будівля А2 - знести частину S1 площею 14,32 кв.м. та S2 площею 22,58 кв.м., судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 21 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на існування перешкод в користуванні земельною ділянкою через споруду відповідача, нез`ясування судом питання правомірності набуття відповідачем права власності на належне йому майно з огляду на розташування на неналежній йому земельній ділянці, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що отримуючи 30 серпня 2013 року у власність земельну ділянку, ОСОБА_1 заперечення та вимоги щодо неправомірності та порушення меж не висувала, докази, що частина його будівлі перебуває на земельній ділянці позивача, не надано, з`ясування питання правомірності набуття ним права власності на майно виходить за межі позовних вимог, факт порушення прав позивача не доведено.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 30.08.2013 року, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 готель (у складі готельно-розважального комплексу) та земельну ділянку по АДРЕСА_1 ( т.1 , а.с. 5-17 ).

Відповідно до п. 1.2 Договору об`єкт нерухомого майна складається з: готелю А-2, загальною площею 331 кв.м, адміністративної будівлі Б-2, загальною площею 40,7 кв.м. та земельної ділянка, площею 0,0793 га, наданої ОСОБА_3 для розміщення торгівельно-готельного комплексу, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (т.1, а.с. 5-17 ).

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_5 від 29.08.2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві власності належить торгівельно-готельний комплекс 2А, загальною площею 545,3 кв.м., житловою площею 393,3 кв. м. (т.1 а.с. 60,61),

Торгівельно-готельний комплекс розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , площею 0,0922 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , з цільовим призначенням - для розміщення торгівельно-готельного комплексу, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 05.11.2007 року (т.1, а.с. 71).

Як вбачається з наданої технічної документації та висновку експерта № 2265 від 10.03.2017 року та не заперечується сторонами, вказані земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 є суміжними (т.2, а.с. 2-69, 86-116).

Судом встановлено, та підтверджується матеріалами геодезичної зйомки та висновком земельно-технічної експертизи № 2265 від 10.03.2017 року, які узгоджуються і з поясненнями експерта ОСОБА_4 , факт порушення меж земельної ділянки позивача ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 , а саме - часткового розташування торгівельно-готельного комплексу, належного відповідачу на земельній ділянці, яка належить позивачу (на ділянках, позначених літерами S1 та S2 загально площею 36,8 кв.м.) (т.2, а.с. 86-116).

Як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, ОСОБА_1 просила відновити стан земельної ділянки, що існував до порушення та знести частину будівлі, яка належить відповідачу.

Судом встановлено та підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 30.08.2013 року та державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 , що з 2007 року до моменту укладення договору з ОСОБА_1 , власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 була ОСОБА_3 (т.1, а.с. 5).

22.11.2011 року відповідачем ОСОБА_2 було визначено та закріплено в натурі межовими знаками межі належної йому земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0922 га по АДРЕСА_1 , про що свідчить Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання ( т.1, а.с. 48 ).

Як вбачається з наданої ОСОБА_2 . Декларації про початок виконання будівельних робіт, 03.12.2012 року відповідачем було затверджено проектну документацію, а 26.12.2012 року - зареєстровано Декларацію та розпочато роботи по будуванню торгівельно-готельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ЗП 6 від 14 серпня 2013 року будівництво торгівельно-готельного комплексу було завершено 27.05.2013 року, об`єкт введений в експлуатацію 14 серпня 2013 року (т.1, а.с. 54-59).

29.08.2013 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на торгівельно-готельний комплекс, загальною площею 545,3 кв.м. та житловою площею 393,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано (т.1, а.с. 60-61).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

За змістом статті 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. .

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Зокрема, відповідно до частин четвертої, п`ятої, шостої, сьомої статті 376 ЦК України, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Перевіряючи доводи позивача щодо наявності підстав для захисту її порушеного права в обраний нею спосіб - відновлення становища, яке існувало до порушення її права та знесення частини споруд торгівельно-готельного комплексу, суд встановив, що на час набуття 30.08.2013 року позивачем земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем вже була добудована, здана в експлуатацію будівля торгівельно-готельного комплексу по АДРЕСА_1 та на неї в установленому порядку оформлено право власності ОСОБА_2 (т.1, а.с. 60-61).

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до пункту 7.5 договору купівлі-продажу від 30.08.2013 року, позивачем було оглянуто майно до підписання договору, недоліків, що перешкоджали б його використанню, виявлено не було, претензій до продавця щодо якісних характеристик майна не заявлено.

Згідно з п. 1.2 договору купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року складовими частинами об'єкту нерухомого майна є: готель , літ А-2, загальна площа 331 кв.м., житловою площею 254 кв.м., адміністративна будівля , літ.Б-2 та земельна ділянка площею 0,0793 га, яка надана ОСОБА_3 для розміщення торгівельно-готельного комплексу, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що споруда, яка належить відповідачу та частину якої позивач просить знести є самочинною, відповідачу не надавались дозволи на реконструкцію в проведених ним обсягах, до того ж на вказані обставини позивач не посилалась в уточненій позовній заяві (т.4, а.с.4-6) та вони не були предметом судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що судом не було з'ясовано у процесі розгляду справи питання правомірності набуття відповідачем права власності на належне йому майно - торгівельно-готельний комплекс по АДРЕСА_1 , не дослідив питання щодо конструктивних елементів будинку, можливості відокремлення, колегія вважає неприйнятними з огляду на таке.

Судом встановлено та не спростовано сторонами, що право власності на торгівельно-готельний комплекс по АДРЕСА_1 , загальною площею 545,3 кв. м. та житловою площею 393,3 кв.м. зареєстровано відповідачем, про що свідчить Свідоцтво на нерухоме майно індексний номер НОМЕР_5 від 29.08.2013 року (т.1,а.с.83).

Питання правомірності набуття права власності відповідачем зазначеної споруди не є предметом розгляду зазначеної справи, оскільки позовних вимог про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування позивач в цій справі не заявляла.

Крім того, як вбачається з висновку експерта №2265 від 10.03.2017 року за результатами земельно-технічної експертизи щодо другого питання, за наданими на дослідження технічними паспортами, визначити, чи відповідає фактичне розташування будівель, споруд та інших об'єктів власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносно меж земельних ділянок, технічної документації, не видається за можливе без виготовлення єдиного технічного паспорту за адресою: АДРЕСА_1 , або виготовлення технічних паспортів за різними адресами (т.2, а.с.90).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин колегія вважає, що ухвалене в справі судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: