Справа № 461/1275/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/2146/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 липня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Юрківа О.Р., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення порядку користування квартирою, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення порядку користування квартирою.

Свої позовні вимоги мотивував тим, він є власником 21/72 ідеальних частин в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідачам по справі у цій квартирі належить: ОСОБА_1 - 36/72 ідеальних частин, ОСОБА_4 - 3/72 ідеальних частини, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожному по 4/72 ідеальні частини.

Оскільки добровільно визначити порядок користування квартирою сторони між собою не можуть, позивач, з врахуванням уточнених позивних вимог (а.с. 167) просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_3 приміщення: житлову кімнату літ. 6-5 площею 16,2 кв. м та житлову кімнату літ. 6-6 площею 14,1 кв. м., а допоміжні приміщення, а саме: коридор літ. 6-1, площею 5, 7 кв.м., ванну літ. 6-8, площею 3, 8 кв.м., кухню літ. 6-9, площею 11, 0 кв.м, коридор літ. 6-10, площею4, 6 кв.м., вбиральню літ. 6-11, площею 1, 2 кв. м., балкон літ. 6-14, площею 1, 3 кв. м. - залишити у спільному користуванні.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь Державної судової адміністрації судовий збір у сумі 704,80 грн.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 липня 2018 року оскаржив позивач ОСОБА_3 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що як на підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині встановлення порядку користування, суд покликався на те, що такий порядок буде суперечити положенням ч. 3 ст. 319 ЦК України щодо забезпечення усім власникам рівних умов здійснення своїх прав. Проте, судом не зазначено в чому саме встановлення порядку користування спірною квартирою буде суперечити зазначеним положенням.

Посилається також і на те, що приміщення, які згідно висновку експертизи пропонувались виділити йому в користування, відповідають його частці в спірній квартирі та він, як власник, має право на користування такими, всі інші допоміжні приміщення залишаються в спільному користуванні між всіма співвласниками та можливість їх користування такими не обмежується жодним чином. Вважає, що суд обмежив його право як співвласника на встановлення порядку користування спірною квартирою, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі. Стверджує, що суд не врахував те, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 липня 2018 року скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону № 2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру від 3 серпня 1994 року, власниками квартири АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 .

11 квітня 2002 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 була укладена угода про зміну форми власності, яка посвідчена державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Горонною І.С., зареєстрована в реєстрі за № 3-704. Згідно з умовами зазначеної угоди, ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 належало на праві власності кожному по 1/4 ідеальній частині квартири АДРЕСА_1 .

11 квітня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири, який був посвідчений державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Горонною І.С., зареєстрований в реєстрі за № 3-706. Згідно з умовами даного договору ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

27 квітня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири, який був посвідчений державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 5-995. Згідно з умовами даного договору ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купив 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 21 червня 2004 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 4005. Після смерті ОСОБА_8 належну йому 1/4 частину у спірній квартирі успадкувала ОСОБА_10 (дружина ОСОБА_8 ), що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину, виданим Першою львівською державною нотаріальною конторою 21 грудня 2004 року за реєстровим № 1-3936.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10 . Після її смерті належну їй 1/4 частку у спірній квартирі успадкувала ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 31 січня 2006 року, виданим Першою львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1-232.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06.05.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська О.В., орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації ЛМР про визнання права власності позовні вимоги задоволено.

В порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано право власності в квартирі АДРЕСА_1 за: ОСОБА_3 - на 21/72 частину, за ОСОБА_1 на 36/72 частин, за ОСОБА_4 - на 3/72 частини, за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за кожним на 4/72 частини.

Відповідно до ст. ст. 41, 47 Конституції України та ст. 9 ЖК Української РСР, державою гарантовано право громадянина на власність та житло.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності (володіння, користування, розпорядження) може бути обмежено чи припинено або власника може бути зобов`язано надати право користування його майном іншим особам лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Право власності є непорушним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На квартиру, яка є об`єктом права власності розповсюджується такий же правовий режим. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право володіти, користуватися та розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до Порядку застосування в м. Львові Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених Постанова Львівської обласної державної адміністрації від 13.03.2017 № 1, об`єднання ради профспілок від 13.03.2017 № ВК-35). , в місті Львові норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов становить 7,5 кв. м.

У висновку судової будівельно-технічної експертизи від 24.11.2016 року, проведеної Львівським НДІ судових експертиз Мін`юсту, зазначено, що виділити у натурі 21/72 частку ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 у відповідності до вимог Державних будівельних норм та часток співвласників квартири АДРЕСА_1 , немає можливості.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25.10.2017 року, складеному Львівським НДІ судових експертиз Мін`юсту, зазначено, що порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між шістьма співвласниками технічно неможливий. На частку ОСОБА_3 , яка складає 21/72 можна виділити в користування житлову кімнату під літ, «6-5» площею 16.2 кв. м та житлову кімнату під літ. «6-6» площею 14.1 кв. м. Всі допоміжні приміщення, а саме: коридор під літ. «6-1» площею 5.7 кв. м, ванна кімната під літ. «6-8» площею 3.8 кв. м, кухня під літ. «6-9» площею 11.0 кв. м, коридор під літ. «6-10» площею 4.6 кв. м, вбиральня під літ. «6-11» площею 1.2 кв. м, балкон під літ. «6-14» площею 1.3 кв. м залишаються в спільному користуванні.

При цьому, у висновку експертизи зазначено, що для виділення в користування ОСОБА_3 кімнат під літерами 6-5 та 6-6 необхідно здійснити закладення дверних отворів між кімнатами літ. 6-5 та 6-4, а також між кімнатами літ. 6-6 та літ. 6-7. Для користування кімнатою літ. 6-7 іншими співвласниками необхідно влаштовувати дверний отвір між цією кімнатою та кімнатою літ. 6-9.

Тобто, такий порядок користування буде протирічити положенням ч. 3 ст.319 ЦК України щодо забезпечення усім власникам рівних умов здійснення своїх прав. При цьому, у інший спосіб, із збереженням рівності часток співвласників у спірному майні, встановити порядок користування квартирою неможливо, що підтверджується висновком повторної судової будівельно-технічної експертизи.

Таким чином, ураховуючи, що у спірній квартирі проживають шість осіб, житлова площа квартири становить 101, 9 кв. м., двом із співвласників належить: одному 36/72 ідеальних частини, а другому - 21/72 ідеальна частина, іншим же чотирьом належить: одному - 3/72 ідеальних частини, що становить 5, 54 кв. м., а ще трьом неповнолітнім - по 4/74 ідеальні частини кожному, що становить по 7, 38 кв.м., суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що порядок користування спірною квартирою, який просить визначити позивач, не відповідає часткам у праві власності на квартиру інших співвласників і визначення порядку користування квартирою, виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні, призведе до погіршення житлових умов цих осіб.

Інші докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанов складено 09 серпня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.