Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 645/496/16-ц

провадження № 61-25166св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко Олег Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі судді Ульяніч І. В. від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Пилипчук Н. П., Швецової Л. А. від 08 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О. В., про визнання недійсним договору іпотеки.

Позов мотивований тим, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 21 000,00 доларів США строком до 24 грудня 2021 року.

27 грудня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (колишня адреса: будинок АДРЕСА_2 ). Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О. В. за реєстровим № 9278.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаного житла, укладений 27 грудня 2007 року між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О. В. за реєстровим № 9278. Скасовано державну реєстрацію прав власності на цю квартиру за ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (колишня адреса: будинок АДРЕСА_2 ) в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_2 набув права власності на спірну квартиру, яку згодом передав в іпотеку, визнано недійсним, і визнано право власності на цю квартиру за ОСОБА_1 , проте він не може зареєструвати своє право власності, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є декілька записів про обтяження вказаного майна та оголошена заборона його відчуження, ОСОБА_1 просив задовольнити позов та визнати недійсним договір іпотеки, укладений 27 грудня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Десятниченко О. В. за реєстровим № 9278.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 27 грудня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , яким ОСОБА_2 - іпотекодавець, передав в іпотеку іпотекодержателю - ПАТ «УкрСиббанк» нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (на момент укладення договору - АДРЕСА_1 ), який посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О. В., реєстровий № 9277.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що передача квартири, право користування якою зберігає неповнолітня дитина, в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування, є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 27 грудня 2007 року було визнано недійсним за рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року, а тому указаний правочин в силу положень статті 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У вересні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було повно та всебічно з`ясовано обставини справи, зокрема, те, що сам по собі факт укладення договору іпотеки не обмежує/звужує право ОСОБА_1 на користування предметом іпотеки та не порушує таке право. На час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_2 був власником майна на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2007 року і мав право вільно розпоряджатися своїм майном, тобто на час укладення договору іпотеки жодних обставин, які б свідчили про порушення вимог закону не існувало. Матеріали справи не містять доказів наявності права власності у позивача ОСОБА_1 , а відповідне рішення суду саме по собі не є підставою виникнення права власності (а лише підставою для реєстрації права власності) з огляду на положення частини четвертої статті 334 ЦК України, якою визначено момент виникнення права власності - з дня державної реєстрації.

Відзив до суду касаційної інстанції не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 645/496/16-ц з Фрунзенського районного суду м. Харкова.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 21 000,00 доларів США строком до 24 грудня 2021 року.

27 грудня 2007 року між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (колишня адреса: будинок АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О. В. за реєстровим № 9278.

Цього ж дня, 27 грудня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (колишня адреса: будинок АДРЕСА_2 ).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року, частково задоволено позов Харківського міжрайонного прокурора Харківської області. Визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаного житла, укладений 27 грудня 2007 року між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О. В. за реєстровим № 9278. Державна реєстрація права власності на цю квартиру за ОСОБА_2 скасована. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (колишня адреса: будинок АДРЕСА_2 ) в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Зазначене рішення суду є преюдиційним, відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 вважав, що вказаним договором іпотеки порушуються його права, оскільки обтяження стосується нерухомого майна, яке належить йому на праві власності, а тому звернувся до суду з цим позовом та просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений 27 грудня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , оскільки договір купівлі-продажу цієї квартири за позовом в інтересах неповнолітнього, визнаний недійсним.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Судами встановлено, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 27 грудня 2007 року між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , та визнано право власності на цю квартиру за ОСОБА_1 .

Зазначені судові рішення є преюдиційними, відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення договору іпотеки) вказано вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Отже, суди дійшли до правильного висновку про те, що лише власник може передати належне йому нерухоме майно в іпотеку.

Задовольняючи позов та визнаючи договір іпотеки від 27 грудня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 недійсним, суди попередніх інстанцій, правильно оцінивши надані сторонами докази, врахувавши преюдиційні обставини, встановлені рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2013 року, що набрало законної сили, дійшли правильного висновку, що на момент укладення вказаного договору іпотеки ОСОБА_2 не був власником майна, переданого в іпотеку.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 726/1126/17-ц (провадження № 61-9965св18).

Доводи касаційної скарги стосовно того, що на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_2 був власником зазначеної вище квартири, а тому відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним, є необґрунтованими, оскільки договір купівлі-продажу від 27 грудня 2007 року, на підставі якого ОСОБА_2 набув права власності на квартиру, визнаний рішенням суду недійсним, що свідчить про відсутність у іпотекодавця - ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки на момент укладання спірного договору.

Таким чином, договір іпотеки від 27 грудня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , суперечить положенням статті 583 ЦК України та статті 5 Закону України «Про іпотеку», а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук