ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/763/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 351000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

розглянув у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи цивільну справу №607/23949/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Володимир Степанович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2019 року, ухваленого суддею Черніцька І.М., повне судове рішення складено 10 червня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 02 грудня 2015 року у розмірі 1500 доларів США, з конвертацією суми в національну валюту за офіційний курсом Національного банку України на день здійснення платежу, проценти за користування позикою у розмірі 18322,63 грн. виходячи із облікової ставки Національного банку України за період з 02 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 02 лютого 2016 по 16 листопада 2018 року 2017 року у розмірі 3486,23 грн.

В наступному позивачка уточнила позовні вимоги та просила стягнути борг у розмірі 1500 доларів США, без конвертації в національну валюту, посилаючись на правовий висновок викладений у справі за №373/2054/16ц.

В обґрунтування вимог позивачка вказувала, що 02 грудня 2015 року ОСОБА_1 позичив у неї кошти у розмірі 1500 доларів США строком до 02 лютого 2016 року, про що відповідачем було складено розписку. У встановлений у договорі строк відповідач коштів не повернув.

Посилаючись на наведене, позивачка просила задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2019 року вирішено:

"Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 02 грудня 2015 року у розмірі 1500 доларів США, проценти за користування коштами за період з 02 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року в розмірі 17 799 (сімнадцять тисяч сімсот дев`яносто дев`ять) грн. 57 коп., а також три проценти річних за період з 03 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року у розмірі 3 383 (три тисячі триста вісімдесят три) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь

ОСОБА_2 704,80 грн. сплаченого судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовити."

Не погодившись із даним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Кметик В. С., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права чи неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Наголошує на тому, що за змістом розписка носить характер наміру укласти договір позики в майбутньому, про що він домовився з позивачкою, грошей відповідно до цієї розписки позивачка не передавала, на його прохання повернути розписку позивачка відмовила, мотивуючи тим, що не пам`ятає, куди її поклала, і таким чином, незаконно утримувала її у себе.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак, відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення повністю не відповідає.

Судом першої інстанції вірно установлено, що 02 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики.

Укладення договору позики підтверджується розпискою ОСОБА_1 (а.с. 21)

Відповідно до умов договору позики ОСОБА_1 позичив в ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1500 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 02 лютого 2016 року.

Судом також встановлено, що свої зобов`язання відповідач не виконав і кошти в зазначений розписці строк не повернув.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що складена відповідачем розписка є належним доказом на підтвердження укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на умовах викладеній у ній, відповідач отримані кошти не повернув, у зв`язку з чим виникли правові підстави для стягнення з нього суми позики, процентів за користування позикою та процентів за прострочення виконання зобов`язання.

З цими висновками погоджується колегія суддів.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з розпискою позичальник ОСОБА_1 зобов`язався повернути позикодавцеві ОСОБА_2 отримані кошти до 02 лютого 2016 року.

При цьому суд дав належну оцінку запереченням відповідача про те, що кошти у позивачки він не позичав, розписка носить характер наміру укласти договір позики між позивачем та Відповідачем в майбутньому.

Цими ж доводами відповідач обґрунтовував апеляційну скаргу.

Колегія суддів вважає, що ці доводи є безпідставними, оскільки спростовується змістом вказаної розписки.

Так суд першої інстанції вірно вказав, що за свою суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

Також суд вірно взяв до уваги, що розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики, зобов`язання щодо її повернення, кінцевий термін повернення та дату складення.

Крім того, як зауважує колегія суддів, в розписці відповідач вказав, що він «позичає» кошти, а не має намір їх отримати в майбутньому. Також в розписці відповідач чітко визнав свій обов`язок повернути отримані кошти, тобто вказав на зобов`язання, яке випливає з реально укладеного договору позики та отримання грошей.

Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини на підставі доказів, наданих стороною у справі.

Суд вірно застосував норми матеріального права щодо вирішення питання про стягнення процентів за користування позикою та за прострочення виконання зобов`язання.

Встановлено, що умовами договору не визначені проценти за користування кредитом та відповідальність за порушення зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до цих вимог закону суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивачки три проценти річних від простроченої суми 1500 доларів США, що еквівалентно 40432,20 грн., за період з 03 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року, в сумі 3383,00 грн.

Разом з тим, суд допустив помилку у визначені періоду, за який слід стягнути проценти за користування позикою.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою вказаної статті передбачено що, у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачується щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики.

Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

В порушення цих вимог, суд першої інстанції нарахував проценти за користування позикою за період з 02 грудня 2016 року по 16 листопада 2018 року.

Суд не врахував, що у позивача відсутні правові підстави нараховувати проценти після закінчення строку дії договору позики, тобто після 02 лютого 2016 року.

Колегія суддів вважає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі облікової ставки НБУ за період з 02 грудня 2015 року по 02 лютого 2016 року.

Отже, розмір процентів за цей період становитиме 1510,94 грн (40432,20 *62 дні* 22%):(365днів*100%).

Таким чином, рішення суду в цій частині слід скасувати і постановити нове.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків правильність суду першої інстанції в цій частині рішення, а фактично зводяться до переоцінки рішення, на законність судового рішення не впливають.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування позикою за період з 02 лютого 2016 року по 16 листопада 2018 року не відповідає вимогам закону, воно підлягає скасуванню, з постановленням в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивачки проценти у розмірі 1510,94 грн. за період з 02 грудня 2015 року по 02 лютого 2016 року.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам цивільного та цивільно-процесуального Закону.

Щодо вирішення питання судового збору колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За позовні вимоги, позивачка сплатила судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Сума позову в гривневому еквіваленті становила 62241,06 грн. Судами першої та апеляційної інстанції позов задоволено на суму 45326,17 грн.

Отже, сплачений нею судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеній частині вимог у розмірі 513,09 гривень.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Володимир Степанович, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2019 року, в частині стягнення процентів за користування позикою та стягнення судового збору скасувати і постановити в цій частині нове рішення.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) проценти за користування коштами за період з 02 лютого 2015 року по 02 грудня 2016 року в розмірі 1510 (одна тисяча п`ятсот десять) грн. 94 коп.

Стягнути з Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 513,09 гривень сплаченого судового збору.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 01 серпня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.