П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/4327/16-ц

Номер провадження 22-ц/804/2155/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Гаврилової Г.Л., Кочегарової Л.М.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2019 року, у складі судді Черкова В.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

про стягнення суми боргу,

В с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу у розмірі 1 042 951,40 грн., з яких основного боргу - 524629,64 грн., інфляційна складова - 470278 грн., 3% річних - 47043,74 грн., а також стягнути солідарно суму судового збору у розмірі 6890 грн.

В мотивування позову зазначив, що 15 вересня 2011 року позивач та ОСОБА_4 з однієї сторони, а також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншої сторони, уклали договір про сумісну діяльність, відповідно до якого сторони зобов`язались діяти сумісно без створення юридичної особи шляхом об`єднання майна, грошових коштів, інших матеріальних ресурсів, свого професійного досвіду, а також ділової репутації і ділових зв`язків з метою ведення сумісного бізнесу - піцерії, повне найменування «Нью-Йорк-Стрит-Пицца». В рамках зазначеного договору сторони внесли вклади, розмір і умови внесення яких закріплені у ст. 2 договору про сумісну діяльність: вартість сумісного проекту 1 000 0000 грн., процентне співвідношення вкладів учасників складає 50 %, тобто по 500 000 грн., при цьому позивач надав відповідачам позику у розмірі 300000,00 грн. для формування вкладу учасників під 15% річних, тобто, вніс частину вкладу за відповідачів, що підтверджується п.2.1 та 2.2 Договору. Відповідачі зобов`язались повернути борг до 15 вересня 2013 року, але свої зобов`язання не виконали.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 02 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 1041951,40 грн. та судовий збір 6890 грн.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2019 року заяву відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02.11.2016 року у цивільній справі № 242/4327/16-ц задоволено.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02.11.2016 року у цивільній справі № 242/4327/16-ц (провадження 2/242/1412/16) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу скасовано.

Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2019 року провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу закрито.

Не погоджуючись з даною ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просив скасувати ухвалу та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зокрема зазначив, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що предметом спору є повернення грошових коштів, які були сплачені позивачем фізичною особою-підприємцем, в якості оплати вартості сумісного проекту частини відповідачів фізичних осіб-підприємців, у розмірі 300 000 грн. із загальної частки вартості проекту в 1 00000 грн., при процентному співвідношенні вкладів учасників по 50%, тобто по 500 000 грн.

Вказує, що договір не містить жодної умови про надання позики фізичною особою-підприємцем та повернення позики фізичними особами-підприємцями. Наявність статусу підприємця не позбавляє осіб права укладати цивільно-правові угоди і виступати в них стороною як фізична особа, реєстрація фізичної особи-підприємця не має наслідком визнання всіх угод, укладених такою фізичною особою, господарськими.

Також зазначає, що договір про сумісну діяльність від 15 вересня 2011 року містить умови реєстрації та ведення справ піцерії, а також обумовлює у розділі 2 розмір вкладів учасників та умови позики (як фізичних осіб), яку позивач надав відповідачам. Правові засади позики регламентовані главою 71 ЦК України. Позика, надана фізичною особою фізичній особі не має відношення до господарських правовідносин.

На виконання статті 360 ЦПК України відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на відсутність доказів, які б давали підстави розглядати справу у позовному провадженні загальним судом.

У відзиві відповідачі зазначають, що договором про сумісну діяльність від 15 вересня 2011 року обговорено намір займатись спільним бізнесом - улаштування піцерії по виготовленню та продажу піци, напоїв, тощо. Першим абзацом п.2 Договору зазначено намір надати позивачем позику в сумі 300000 грн., другим абзацом цього пункту зазначено, що на початку господарської діяльності сторони роблять власні вклади, де ними витрачено 200000 грн.

Вказану суму грошових коштів відповідачами внесено для господарської діяльності: закуплено обладнання, взято в оренду приміщення, проведено закупівлю товару, позивач не вніс своєї частки, позику не надав у зв`язку з чим ОСОБА_2 отримувався кредит. Позивач визнає господарські правовідносини між позивачем та відповідачами.

За правилами статей 368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 214, 215, 220, 221).

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а скаргу - задовольнити.

Згідно з положеннями статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що сторони на час укладання договору були зареєстровані як фізичні особи-підприємці, а спірні правовідносини виникли в зв`язку з не виконанням учасниками справи договору про сумісну діяльність.

Суд прийшов до висновку, що предметом спору є повернення грошових коштів, які були сплачені позивачем - фізичною особою-підприємцем, в якості оплати вартості сумісного проекту частини відповідачів - фізичних осіб-підприємців, у розмірі 300000,00 грн. із загальної частки вартості проекту в 1000000,00 грн., при процентному співвідношенні вкладів учасників по 50 %, тобто по 500000,00 грн., тому провадження у справі підлягає закриттю, так як спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Проте вказаний висновок не ґрунтується на процесуальному законі.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2011 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 «Учасник 1» з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «Учасник 2» з іншої, було укладено договір про сумісну діяльність. У відповідності до відомостей наданих сторонами в якості доказів по справі, судом також встановлено, що як позивач, так і відповідачі на час укладання договору були зареєстровані як фізична особа-підприємець.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Крім того, у статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Предметом спору у даній справі, є захист прав позикодавця.

Звертаючись із цим позовом, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу за договором позики, яку позивач надав відповідачам для формування вкладу учасників.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо повернення позичальниками грошових коштів позикодавцеві, сторони у договорі діяли як фізичні особи.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19).

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Тобто фізична особа, яка є власником майна, має право використовувати його у тому числі й для здійснення підприємницької діяльності. Разом з тим статус суб`єкта підприємницької діяльності не нівелює право особи на розпорядження майном як фізичною особою.

Згідно з статей 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

З матеріалів справи вбачається, що фізичні особи-підприємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснювали господарську діяльність, пов`язану з роботою закладу громадського харчування - піцерії. Відомості про наявність статусу фізичної особи-підприємця у ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає висновок суду першої інстанції про те, що предметом спору є повернення грошових коштів, які були сплачені позивачем - фізичною особою-підприємцем відповідачам - фізичним особам-підприємцям необґрунтованим, оскільки суд не вказав жодного доказу на підтвердження цього.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що спірні правовідносини виникли між сторонами як між фізичними особами-підприємцями.

При цьому слід зазначити, що ОСОБА_1 мав право передати в позику грошові кошти як фізична особа або, як фізична особа-підприємець, а також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали право виступати в договорі позичальниками як фізичні особи або, як фізичні особи-підприємці. Проте, судом не наведено належних доказів того, що сторони у спірних правовідносинах діяли саме як суб`єкти підприємницької діяльності.

Отже, висновок суду про приналежність спору між сторонами до господарської юрисдикції є необґрунтованим.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані із захистом права позивача, як фізичної особи, на повернення позики, тобто цивільного права позивача, та з належністю виконання умов цивільного договору, апеляційний суд вважає, що цей спір не є господарським і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому на виконання вимог статті 379 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 16 серпня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Г.Л.Гаврилова

Л.М.Кочегарова