Справа № 136/1384/17
Провадження № 22-ц/801/471/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Стадник С. І.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 рокуСправа № 136/1384/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: суддів Ковальчука О.В., Марчук В.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2018 року, ухвалене суддею Стадником С.І. в м. Липовець, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку нерухомого майна за набувальною давністю,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та згідно уточнених позовних вимог просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 2/3 частки квартири площею 62,7 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що з 2002 року по даний час позивач проживає в квартирі, яка на праві власності належала ОСОБА_4 . По домовленості з власником квартири позивач користується квартирою для власних потреб, при цьому ОСОБА_4 не заперечував щоб вона оформила її у власність, на підтвердження чого передав їй оригінал свідоцтва про право власності на квартиру від 30.01.1992 та інші документи на квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняла ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . До числа спадкоємців також входить і ОСОБА_4 (син), який подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 . До складу спадкового майна після померлого ОСОБА_4 увійшла квартира АДРЕСА_2 .

09.06.2016 проведено державну реєстрацію 1/3 квартири за ОСОБА_5 , яку в подальшому в рахунок погашення боргу було переоформлено на ім`я ОСОБА_6 . Співвласником іншої частки квартири (2/3) є ОСОБА_2 , яка не оформила її на своє ім`я.

Таким чином позивач фактично добросовісно, безперервно та відкрито володіє і користується вищевказаною квартирою, однак, право власності оформити позбавлена можливості, що стало приводом для її звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 10.01.2018 замінено первісного відповідача Липовецьку міську раду Вінницької області нелажним відповідачем та залучено до участі у справі ОСОБА_2 . Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 .

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 19.02.2018 виключено з числа учасників справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 та залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_6 .

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішенням та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі, посилаючись на ряд норм матеріального права, скаржник зазначає, що помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність добросовісного заволодіння чужим майном як складової умови набуття права власності; судом не взято до уваги, що ОСОБА_4 добровільно передав квартиру разом з документами на квартиру позивачу, що свідчить про відмову власника від майна; в даній справі іншими учасниками справи не оскаржується питання добросовісності набуття позивачем майна.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 2002 року проживає в квартирі АДРЕСА_2 по домовленості з власником ( ОСОБА_4 ). Вказана обставина не заперечується відповідачами.

ОСОБА_4 на підставі рішення комісії по приватизації житлового фонду треста "Пріобтрубопроводстрой" № 1 від 30.10.1992 видано свідоцтво на право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 , яке 16.11.1992 зареєстровано в КП "ВООБТІ" в реєстровій книзі № 11 за реєстром №2129 (а.с.5).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.28). Після його смерті відкрилась спадщина, яку за законом прийняли ОСОБА_7 (дружина) та ОСОБА_2 (дочка), яка 18.04.2006 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. До кола спадкоємців також входив ОСОБА_4 (син спадкодавця), який відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26.02.2016 за ОСОБА_5 визнано в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 (а.с.73-75).

02.04.2017 приватний нотаріус Липовецького районного нотаріального округу Кобзар С.В. видала на ім`я ОСОБА_6 свідоцтво на право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_5 , в рахунок погашення боргу (а.с.126).

ОСОБА_2 успадкувала 2/3 частки квартири, однак, не отримала свідоцтво про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 , а саме на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачу з моменту вселення у квартиру АДРЕСА_2 було відомо, що вона має власника і їй на праві власності не належить. У даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном, що унеможливлює набуття квартири у власність позивача за давністю володіння відповідно до встановлених статтею 344 ЦК України правил.

А здійснення сплати комунальних послуг, підтримання майна у належному стані не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Визнання відповідачами позову суперечить закону, а тому з урахуванням встановлених обставин не може бути підставою для його задоволення.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на норми ст. 344 ЦПК України та вважає, що в неї є всі законні підстави бути визнаним власником майна за набувальною давністю.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодіння чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові суду від 24 січня 2019 року в справі № 755/16913/16-ц (провадження № 61-24031св18).

ОСОБА_1 зазначає, що вона вселилася в спірну квартиру з дозволу ОСОБА_4 , який передав їй документи на квартиру, за його життя, отже, власник квартири на момент вселення їй був відомий, і набути право власності на вказане житло за набувальною давністю у неї не має підстав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вона добросовісно володіє спірною квартирою, що виразилося в тому, що власник особисто передав їй спірну квартиру у володіння, а не вона сама без його відома заволоділа квартирою, тому правомірно користується таким майном.

У даному випадку добросовісність володільця (позивача) колегією суддів оцінюється не з позиції відповідача до спірних правовідносин та вимог позивача, а виходячи з вимог закону, які можуть різнитися з баченням сторін.

Колегією суддів не береться до уваги твердження скаржника про передачу позивачу квартири її власником - ОСОБА_4 , що свідчить про відмову останнього від права власності на належне йому майно, оскільки факт припинення права власності ОСОБА_4 у зв`язку з його відмовою від власності (ст. 347 ЦК України) не був підставою позову, а тому це не могло бути предметом розгляду в суді першої інстанції.

Слід звернути увагу, що після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину в 2006 році прийняла ОСОБА_2 , звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в межах строків, встановлених ст. 1270 ЦК України.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, отже, право на 2/3 частки квартири з 2006 року належить ОСОБА_2 , яка не відмовилася від спадщини.

Стаття 1268 ЦК України визначає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Неоформлення ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на спадкове майно не позбавляє її права на спадщину і не свідчить про відмову від таких прав.

Отже, позивачу було відомо про власника квартири як на момент вселення до неї, так і про особу, якій належить право на 2/3 частки цієї квартири в порядку спадкування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином встановивши дійсні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених статтею 344 ЦК України правових підстав для задоволення позову.

Вищезазначені висновки при перегляді цивільних справ з подібними правовідносинами знайшли своє відображення в постановах Верховного Суду у справах №215/5451/16-ц від 28.03.2019, №235/1695/17 від 26.06.2019, №323/3709/14-ц від 03.07.2019, №237/3814/13-ц від 19.06.2019, №206/1441/17 від 03.04.2019.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального або процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 379 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

В.С. Марчук