ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3337/19 Справа № 210/3221/18 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/3221/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бурлаченка Сергія Юрійовича на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 листопада 2018 року, яке ухвалене суддею Літвіненко Н.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі - ПАТ «Ощадбанк») про стягнення заробітної плати та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 02.06.2015 року по 15.03.2018 року працював на посаді головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк».

До його обов`язків входили, зокрема, організація та контроль за роботою служби охорони банку та інкасаторської служби, видача та приймання зброї від співробітників інкасаторської служби банку. Кожної зміни, вранці, позивач проводив інструктаж з кожним інкасатором та видавав йому під розпис одиницю зброї, а ввечері, після закінчення зміни, він також під розпис приймав та перевіряв комплектність даної зброї, у зв`язку з чим він виходив на роботу у вихідні та святкові дні. При цьому, відповідачем не проводиться облік даних днів як робочих та не проводиться оплата за них у подвійному розмірі.

Відповідно до довідки №10321-11/0501 від 11.04.2018 року середньоденна заробітна плата позивача складає 226, 71 грн., а тому він вважає, що відповідач має сплатити йому за відпрацьовані вихідні та святкові дні наступну заробітну плату: 226,71 грн. * 108 відпрацьованих вихідних днів * 2 (двократний розмір за роботу у вихідні дні) = 48969,36 грн.

Крім того, позивач вважає, що відповідач завдав йому певних проблем, а саме невиплатою заробітної плати за відпрацьовані вихідні дні, позбавив його засобів для життя, постійна робота у вихідні та святкові дні призводила до сімейних скандалів з дружиною, оскільки вона постійно докоряла йому тим, що вони не можуть через його роботу навіть спланувати поїздки до родичів чи на відпочинок у вихідні з дітьми та іншими членами родини.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ПАТ «Ощадбанк» на його користь суму заробітної плати у розмірі 48969,36 гривень, суму в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 гривень, суму в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 21 червня 2018 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Ощадбанк» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (т. 1 а.с. 121).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Бурлаченко С.Ю. просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на незаконність та несправедливість рішення суду. Зокрема, вважають, що суд безпідставно не прийняв як належний та допустимий доказ копії Журналу проведення інструктажу та Книги обліку видачі/приймання вогнепальної зброї, які підтверджують факт виходу позивача на роботу у вихідні та святкові дні та виконання ним своїх посадових обов`язків. Також зазначають, що судом було порушено норми процесуального права та не повідомлено позивача і його представника про час та місце розгляду справи, що позбавило останнього можливості звернутися до суду з клопотанням про допит свідків та можливості скористатися іншими процесуальними правами.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПАТ «Ощадбанк» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бурлачсенка С.Ю., який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, представника відповідача ПАТ «Ощадбанк» - Самсонову Н.О., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 02.06.2015 року по 15.03.2018 року позивач ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» та звільнений з посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (т. 1 а.с. 11, 12).

Відповідно до посадової інструкції головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», затвердженою заступником начальника управління - начальником відділу банківської безпеки філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» Медведчуком В. В. , до обов`язків ОСОБА_1 входили, зокрема, організація та контроль за роботою служби охорони банку та інкасаторської служби. Відповідач був відповідальною особою за видачу та приймання зброї від співробітників інкасаторської служби банку (т. 1 а.с. 13-17).

Згідно з відповіді від 14.03.2018 року за вих. № 103.28-13/23800/2018-03/вих. на лист-звернення позивача (а.с. 18-20), відповідач, в особі начальника управління Губанова С. М. , роз`яснив позивачу ОСОБА_1 , що у філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» запроваджено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Підсумковий облік робочого часу запроваджений лише для деяких категорій персоналу. Для виходу на роботу у вихідні, святкові дні, необхідно видання відповідного наказу по філії за узгодженням з профсоюзним комітетом. Наказів про вихід на роботу в ті дні, які вказує позивач, немає (а.с. 21).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Ощадбанк» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно із положеннями ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З системного аналізу статей 21, 94, 83, 116 233 КЗпП України виходить, що судовому захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, позивач ОСОБА_1 має належними та допустимими доказами довести факт порушення ПАТ «Ощадбанк»його трудових прав, а вже потім ставити питання щодо відновлення такого порушеного права.

Спір виник з приводу нарахування та виплати заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно до ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.

У відповідності до положень ст. 51 КЗпП України скорочена тривалість робочого часу встановлюється, зокрема, для працівників, зайнятих на роботах з шкідливими умовами праці, - не більш як 36 годин на тиждень.

Згідно до ст. 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

У відповідності до ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Статтею 142 КЗпП України визначено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Згідно до положень ст. 5 Закону України «Про колективні договори та угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

У відповідності до положень ст. 14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Згідно до положень ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Тобто, склад робочого часу та норми праці, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат більш детально встановлюються підприємствами у колективному договорі.

У відповідності до п. 16.4. Колективного договору АТ «Ощадбанк» від 08.02.2011 року, для обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих Банку, контролю за дотриманням працівниками встановленого Правилами внутрішнього трудового розпорядку режиму робочого часу, отримання даних про відпрацьований час, розрахунку заробітної плати, а також для складання статистичної звітності з праці в установах Банку застосовуються табелі обліку використання робочого часу. У табелі обліку робочого часу по числах місяця відмічаються дні явок та неявок працівників на роботу: тривалість роботи у годинах та хвилин кожного, чергові, навчальні відпустки, відпустки по догляду за дитиною, інші невиходи. Причини невиходів на роботу відображаються відповідною умовною позначкою - літерою. Умовні позначення видів затрат робочого часу та невиходів на роботу наведено у типовій формі № 11-5 табелю обліку використання робочого часу, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008р. № 489 (т. 1 а.с. 133-145).

Отже, облік використання робочого часу здійснюється на підставі первинних бухгалтерських документів, форми й порядок яких встановлені відповідними нормативними документами, зокрема, наказом Держкомстату України від 05.12.2008р. № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (далі - Наказ № 489), передбачені типові форми: № П-5 «Табель обліку використання робочого часу», № П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника», № П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена)».

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені первинні бухгалтерські документи ПАТ «Ощадбанк» дійсно не містять відомостей щодо виходу позивачка ОСОБА_1 на роботу у вихідні на святкові дні (т. 1 а.с. 147 - 177) та виплату йому заробітної плати за роботу у ці дні (т. 1 а.с. 178-181).

Згідно посадової інструкції Головного спеціаліста відділу банківської безпеки Філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», тобто посадової інструкції позивача ОСОБА_1 , останній відповідає за стан зберігання вогнепальної зброї, боєприпасів, обліку, видачу/приймання вогнепальної зброї, боєприпасів, отримання дозволу на зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів (п. 2.6), здійснює видачу працівникам підрозділів інкасації коштів та перевезення валютних цінностей вогнепальної зброї та боєприпасів до неї, а також їх приймання, здавання під охорону (зняття з охорони) кімнати зберігання зброї, проводить інструктаж працівників бригад інкасації коштів та перевезення валютних цінностей з питань дотримання безпеки, а також здійснює контроль дотримання вимог щодо мінімального необхідного кількісного складу бригади інкасації, її озброєння та захисту (п. 2.2.).

Згідно копій Журналів проведення інструктажів сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей у Філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», відповідність оригіналам яких засвідчено печаткою ПАТ Ощадбанк» та достовірність даних у яких не заперечується позивачем ОСОБА_1 , що є підставою для прийняття цього доказу, як належного та допустимого, ОСОБА_1 проводив інструктаж інкасаторів у вихідні та святкові дні, а саме: 26 та 27 вересня 2015 року, 10 та 11 жовтня 2015 року, 07 та 08 листопада 2015 року, 05 та 06 грудня 2015 року, 09 та 10 січня 2016 року, 20 та 21 лютого 2016 року, 07 та 08 березня 2016 року, 09 та 10 квітня 2016 року, 08 та 09 травня 2016 року, 04 та 05 червня 2016 року, 03 липня 2016 року, 13 та 14 серпня 2016 року, 10 та 11 вересня 2016 року, 14, 15, 16, 22, 23 жовтня 2016 року, 12 та 13 листопада 2016 року, 03, 04, 17, 18 грудня 2016 року, 01, 02, 14, 15 січня 2017 року, 04, 05, 18, 19 лютого 2017 року, 05, 18, 19 березня 2017 року, 01, 02, 15, 16 квітня 2017 року, 06-09, 14, 27, 28 травня 2017 року, 05, 10, 11, 24, 25 червня 2017 року, 08, 09, 22, 23 липня 2017 року, 05, 06, 20 серпня 2017 року, 02,03, 16, 17, 30 вересня 2017 року, 01, 07, 08, 14-16, 21, 22 жовтня 2017 року, 04, 05, 15, 19 листопада 2017 року, 02, 03, 16, 17, 25, 30, 31 грудня 2017 року, 08, 13, 14, 27, 28 січня 2018 року, 10, 11, 24, 25 лютого 2018 року, 08, 09, 10, 11 березня 2018 року, 01, 07, 08, 09, 14, 15, 30 квітня 2018 року, 01, 06, 09, 12, 13, 19, 20, 26, 27, 28 травня 2018 року (т. 1 а.с. 190-250, т. 2 а.с. 1 - 16).

Згідно копій Журналів обліку видачі/приймання вогнепальної зброї та боєприпасів у Філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» , відповідність оригіналам яких засвідчено печаткою ПАТ Ощадбанк» та достовірність даних у яких не заперечується позивачем ОСОБА_1 , що є підставою для прийняття цього доказу, як належного та допустимого, ОСОБА_1 здійснював видачу та приймання зброї та боєприпасів у вихідні та святкові дні, а саме: 26 та 27 вересня 2015 року, 10 та 11 жовтня 2015 року, 07 та 08 листопада 2015 року, 05 та 06 грудня 2015 року, 09 та 10 січня 2016 року, 20 та 21 лютого 2016 року, 07 та 08 березня 2016 року, 09 та 10 квітня 2016 року, 08 та 09 травня 2016 року, 04 та 05 червня 2016 року, 03 липня 2016 року, 13 та 14 серпня 2016 року, 10 та 11 вересня 2016 року, 14, 15, 16, 22, 23 жовтня 2016 року, 12 та 13 листопада 2016 року, 03, 04, 17, 18 грудня 2016 року, 01, 02, 14, 15 січня 2017 року, 04, 05, 18, 19 лютого 2017 року, 05, 18, 19 березня 2017 року, 01, 02, 15, 16 квітня 2017 року, 06-09, 14, 27, 28 травня 2017 року, 05, 10, 11, 24, 25 червня 2017 року, 08, 09, 22, 23 липня 2017 року, 05, 06, 20 серпня 2017 року, 02,03, 16, 17, 30 вересня 2017 року, 01, 07, 08, 14-16, 21, 22 жовтня 2017 року, 04, 05, 15, 19 листопада 2017 року, 02, 03, 16, 17, 25, 30, 31 грудня 2017 року, 08, 13, 14, 27, 28 січня 2018 року, 10, 11, 24, 25 лютого 2018 року, 08, 09, 10, 11 березня 2018 року, 01, 07, 08, 09, 14, 15, 30 квітня 2018 року, 01, 06, 09, 12, 13, 19, 20, 26, 27, 28 травня 2018 року (т. 2 а.с. 17-108).

Отже, матеріалами справи підтверджено та відповідачем не спростовано, що позивач ОСОБА_1 протягом 2015-2018 років безпосередньо виконував обов`язки, передбачені його посадовою інструкцією, у вихідні та святкові дні, тоді як заробітна плата за ці дні йому не нараховувалася та не виплачувалася.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було допитано свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які під присягою, підтвердили факт роботи позивача ОСОБА_1 у святкові та вихідні дні повний робочий день.

Згідно із ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ч. 2 ст. 2 цього Закону в структурі заробітної плати передбачена додаткова заробітна плата, яка є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати № 95, ухваленою Генеральною Конференцією Міжнародної організації праці 01 липня 1949 року, ратифікованою Україною 31 січня 1961 року.

Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата.

Відповідно до статті 1 Конвенції, заробітною платою, незалежно від назви й методу обчислення, визначено як будь-яку нагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано.

Відповідно до ст. 12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу.

Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Вказане свідчить про те, що умовою оплати праці є фактично виконана робота, а домовленість щодо її виконання може бути досягнута як в письмовій, так і в усній формі.

Колегія суддів, користуючись принципом доведеності поза розумним сумнівом, не має підстав вважати, що позивач працював у вихідні дні та святкові дні, виконуючи роботи з видачі та приймання вогнепальної зброї та боєприпасів до неї, без відповідної домовленості з роботодавцем.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає доведеним факт виконання позивачем своїх посадових обов`язків у вихідні та святкові дні, у зв`язку з чим застосовує положення Конвенції про захист заробітної плати №95 та констатує факт порушення відповідачем ПАТ «Ощадбанк» прав позивача щодо виплати заробітної плати за виконану роботу.

За змістом ст. 107 КЗпП України компенсація (оплата) роботи у вихідні дні є законодавчою гарантією прав працівника за роботу у вихідні дні.

Статтею 71 КЗпП України, зокрема передбачено, що залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається у виняткових випадках за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з положеннями ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі в подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст. 107 цього Кодексу.

Робота у святковий і неробочий день оплачується в подвійному розмірі. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку (ст. 107 КЗпП України).

За змістом ст. 107 КЗпП України компенсація (оплата) роботи у вихідні дні є законодавчою гарантією прав працівника за роботу у вихідні дні.

Згідно довідки ПАТ «Ощадбанк» середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 226,71 грн., та цей розмір не заперечується позивачем, у зв`язку з чим не підлягає доказуванню.

Таким чином, розмір невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за роботу у вихідні та святкові дні становить 48 969,36 грн. (226,71 грн. х 108 днів х 2) та підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на оплату праці, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині стягнення заробітної плати є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 визначив розмір компенсації за моральну шкоду, заподіяну йому невиплатою заробітної плати за виконувану роботу у розмірі 50 000,00 грн. Між тим, колегія суддів враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, вважає що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з визначенням її розміру у 5 000 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Встановлено, що правничу допомогу у справі позивачу надавав адвокат Бурлаченко С.Ю. на підставі договору від 31.05.2018 року (т. 1 а.с. 115-116) та за надання професійної правничої допомоги позивач ОСОБА_1 сплатив своєму адвокату 8 000,00 грн. (т.1 а.с.117).

Будь-яких доказів на підтвердження не співмірності витрат позивача на правничу допомогу відповідач ПАТ «Ощадбанк», ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надавав, клопотання про зменшення витрат на оплату правничої дороги адвоката не заявляв.

З огляду на наведене та враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати у повному обсязі, з ПАТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 8 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які підтверджено документально.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону Україну «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 3 524, 00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бурлаченка Сергія Юрійовича - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 48 969 (сорок вісім тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 36 (тридцять шість) копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави судові витрати у розмірі 3 524 (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) гривні 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: