П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 264/5317/18

Номер провадження 22-ц/804/2170/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.

секретар - Герасимова Г.Є.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 ,

на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2019 року, у складі судді Іванченко І.М.,

у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 ,

до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»

про відшкодування моральної шкоди,

В с т а н о в и л а:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ПрАТ «ММК ім.Ілліча» або підприємство) та просили стягнути з відповідача на їх користь у відшкодування моральної шкоди по 250 000 грн. кожній.

В обґрунтування позову вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 44 років помер ОСОБА_5 , який був для них чоловіком та батьком та працював сталеваром на підприємстві відповідача. 24 вересня 2000 року під час зміни з 15-00 до 23-00 години з ним трапився нещасний випадок, внаслідок отриманих травм він помер. Згідно медичного висновку потерпілий отримав закриту черепно-мозкову травму, яка виразилась переломом кісток склепіння черепа, крововиливами під оболонкою головного мозку, розтрощенням речовини головного мозку. За висновком Маріупольського відділу судово-медичної експертизи смерть наступила в результаті черепно-мозкової травми від удару тупим предметом з переважаючою поверхнею в тьмяну область голови. Ушкодження у вигляді синців на зовнішній поверхні верхніх кінцівок утворилась від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею і по своїй локації характерні для самооборони.

Внаслідок загибелі на виробництві чоловіка та батька позивачі переносять тяжкі моральні страждання, перебувають у стресовому стані з вини відповідача, ним не вистачає спілкування з ним, його турботи, уваги, змінився їх звичайний уклад життя. Посилаючись на положення статей 3, 43, 46 Конституції України, статей 83, 440-1 ЦК УРСР (в редакції станом на 27 вересня 2000 року), статей 153, 173 КЗпП України (в редакції чинний на час виникнення спірних правовідносин), статей 3, 4, 17 Закону України «Про охорону праці», вважають, що саме відповідач повинен відшкодувати їм моральну шкоду, оскільки не забезпечив потерпілому безпечні умови праці.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2019 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ПрАТ «ММК ім.Ілліча» про відшкодування моральної шкоди, завданою смертю, задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ММК ім.Ілліча» на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 2550,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ММК ім.Ілліча» на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 2550,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ММК ім.Ілліча» на користь держави судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в особі їх представника ОСОБА_4 , подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просили рішення суду змінити та постановити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги зазначають, що частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не вірно виходив з положень пункту 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМУ від 23 червня 1993 року № 472, оскільки підлягають застосуванню положення статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-інших виплат (п.11 Правил).

Вирішуючи справу необхідно застосовувати загальний колізійний принцип - у разі суперечності застосовуються норми, що мають більш високу юридичну силу, якою є саме стаття 440-1 ЦК УРСР.

На виконання ст.360 ЦПК України ПрАТ «ММК ім.Ілліча» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність, обґрунтованість та вважаючи його таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві відповідач зазначає, що згідно з законодавством, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, позивачами пропущено як спеціальний строк позовної давності, який складає три місяці, так і загальний строк - три роки, для звернення до суду з даним позовом.

Крім того, актом за формою Н-1 № 95/5 від 07 жовтня 2000 року та актом спеціального розслідування нещасного випадку від 07 жовтня 2000 року не встановлено, що умови праці ОСОБА_5 слугували підставою для його травмування (смерті), а також не встановлена вина відповідача та його посадових осіб у нещасному випадку, який з ним трапився у 2000 році. В матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності небезпечних або шкідливих умов праці ОСОБА_5 на підприємстві на посаді сталевара та того, що відповідач порушив які-небудь норми законодавчих актів про охорону праці, внаслідок чого він отримав травму від якої помер та що відповідач винен у цьому нещасному випадку. Вважає, що відповідач не є особою винною у травмуванні ОСОБА_5 і не повинен відшкодовувати позивачам моральну шкоду.

Зазначає, що максимальний розмір суми моральної шкоди, який може бути стягнутий з відповідача на користь позивачів складає 2550 грн., виходячи з абзацу 5 пункту 11 Правил № 472 та пункту 5 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, відповідно до яких розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та якщо норми законів містять посилання на неоподаткований мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн.

Щодо існуючої юридичної колізії вказує, що застосування до спірних правовідносин ст.440-1 ЦК УРСР є безпідставним, оскільки чинним, на час виникнення спірних правовідносин, законодавством були визначені максимальні межі розміру відшкодування моральної шкоди.

За правилами статей 368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У судове засідання апеляційного суду позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином (а.с.142, 143, 160).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В апеляційному суді представник позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі.

Представник відповідача ПрАТ «ММК ім.Ілліча» Цибалова Л.І. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів - ОСОБА_4 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити та постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, заперечення представника відповідача ПрАТ «ММК ім.Ілліча» Цибалової Л.І., яка просила апеляційну скарги залишити без задоволення, рішення суду без змін, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а рішення суду - скасуванню та ухваленню нового рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 працював сталеваром у ПАТ «ММК ім. Ілліча». 24 вересня 2000 року під час виконання трудових обов`язків із ним трапився нещасний випадок, внаслідок отриманих травм ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер.

Відповідно до акту за формою Н-1 № 95/5 від 24 вересня 2000 року про нещасний випадок, основною причиною настання нещасного випадку зазначено травмування внаслідок протиправних дій інших осіб. Особи, що допустили порушення законодавства про охорону праці, не встановлено.

Згідно повідомлення Маріупольського відділення судово - медичної експертизи № 1602 від 04 жовтня 2000 року, смерть ОСОБА_5 наступила в результаті закритої черепно-мозкової травми, вираженої переломом кісток склепіння черепа крововиливами під оболонкою головного мозку, розтрощенням речовини головного мозку, від удару тупим твердим предметом з переважаючою поверхнею в тім`яну область голови по центру десь ліворуч. Ушкодження у вигляді синців на зовнішній поверхні верхніх кінцівок утворилась від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею і по своїй локалізації характерні для самооборони.

Згідно з актом спеціального розслідування за фактом нещасного випадку зі смертельним результатом від 07 жовтня 2000 року нещасний випадок стався внаслідок протиправних дій інших осіб. Відповідальних осіб за нещасний випадок не встановлено.

На підставі сумісного рішення правління та профкому ПрАТ «ММК ім.Ілліча» від 10 жовтня 2000 року поховання сталевара конверторного цеху ОСОБА_5 вирішено організувати за рахунок коштів комбінату, виплатити родині загиблого ОСОБА_5 одноразову допомогу.

Після смерті ОСОБА_5 . ПрАт «ММК ім.Ілліча» та профспілковим комітетом Первинної організації профспілки ПрАТ «ММК ім.Ілліча» неодноразово надавалась матеріальна допомога позивачці ОСОБА_3

Постановою правління ПрАТ «ММК ім.Ілліча» № 63/97 від 14.12.2005 року у зв`язку з проханням ОСОБА_3 про надання матеріальної допомоги у ремонті квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , останній безкоштовно виділено лінолеум 63 кв.м., фарбу водоемульсійну 16 кг, фарбу ПФ-115 білу 6кг, а також транспорт для доставки за вказаною адресою.

За проханням ОСОБА_3 про надання матеріальної допомоги у зв`язку із тяжким матеріальним становищем постановами правління ПрАТ «ММК ім.Ілліча» № 42/57 від 12.09.2006 року останній було надано матеріальну допомогу у розмірі 200 грн.; № 50/144 від 26.10.2006 року - 150 грн.; на придбання ліків: № 57/13 від 29.11.2006 року -115 грн., № 1/48 від 04.01.2007 року - 115 грн.; № 6/45 від 09.02.2007 року - 115 грн.; № 12/98 від 22.03.2007 року - 120 грн.; № 41/12 від 17.09.2007 року - 175 грн.; № 52/135 від 21.11.2007 року - 175 грн.; № 3/134 від 30.01.2008 року - 120 грн.; № 10/177 від 31.03.2008 року - 100 грн.; № 20/198 від 17.06.2008 року - 150 грн.; на придбання ліків: № 32/168 від 26.09.2008 року - 120 грн.

Розпорядженням ПрАТ «Метінвест» № 12/8 від 07.12.2016 р. на підставі звернення пенсіонерки комбіната ОСОБА_3 про надання матеріальної допомоги на лікування, останній надано матеріальну допомогу у розмірі 3000 грн.

Згідно повідомлення голови профспілкового комітету Первинної організації профспілки ПрАТ «ММК ім. Ілліча» № 1612 від 02.11.2018 року, на підставі постанови профкому комбіната ОСОБА_3 у зв`язку із загибеллю на виробництві її чоловіка ОСОБА_5 надано матеріальну допомогу: 10.05.2007 р. - 1000 грн., 13.05.2008 р. - 1000 грн., 14.05.2009 р. - 1000 грн., 27.05.2010 р. - 1000 грн., 10.05.2011 р. - 1000 грн., 08.05.2012 р. - 1000 грн., 14.05.2013 р. - 1000 грн., 06.05.2014 р. - 1000 грн., 07.05.2015 р. - 1000 грн., 11.05.2016 р. - 1000 грн., 18.05.2017 р. - 1000 грн., 10.05.2018 р. - 1000 грн.

Судом встановлено, що смерть ОСОБА_5 настала внаслідок нещасного випадку в результаті травмування, отриманого від протиправних дій інших осіб. Осіб, що допустили порушення законодавства про охорону праці, не встановлено, що підтверджується викладеними висновками в акті № 95/5, складеним по формі Н-1 від 24.09.2000 року.

Судом також встановлено, що смертю ОСОБА_5 позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу втрати близького члена сім`ї - чоловіка, батька, який був для них чоловічою опорою в сім`ї.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд виходив з того, що в нещасному випадку, що стався з ОСОБА_5 також є вина підприємства, яке не упередило настання нещасного випадку на своєму виробництві.

Суд виходив з того, що оскільки нещасний випадок стався 24 вересня 2000 року, тому до спірних правовідносин мають застосовуватися правові норми, які діяли на той час, якщо інше не встановлено законодавством. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила).

Суд виходив з того, що серед вказаних у п. 8 Правил осіб, які мають право на відшкодування шкоди після смерті ОСОБА_5 , є позивачка ОСОБА_3 - як дружина покійного, та ОСОБА_2 - як донька покійного, яка на момент смерті батька не досягла повноліття.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходив із положень абзацу 2 пункту 11 Правил (в редакції, що діяла на момент смерті ОСОБА_5 ), яким передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі, зокрема, рішення суду.

Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Суд, враховуючи глибину душевних страждань позивачів, які понесли невідворотну втрату рідної людини, прийшов до висновку, що достатньою, справедливою та розумною компенсацією за завдану моральну шкоду буде грошова сума в розмірі 2550,00 грн. (150 х 17 грн.) на кожного з позивачів, тобто в межах максимально допустимого законодавством розміру.

З такими висновками колегія суддів не може погодитись повністю, виходячи з наступного.

Так, покладаючи на відповідача обов`язок відшкодувати моральну шкоду та визначення її розміру суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, які втратили чинність 11 липня 2001 року (далі Правила № 472).

Апеляційний суд вважає такий висновок суду помилковим, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 8 Правил № 472 у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди (одержання частини втраченого заробітку) мають особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Такими особами є: зокрема, діти, які не досягли 18 років; дружина померлого.

Відшкодування моральної шкоди передбачалось пунктом 11 Правил № 472, згідно з яким моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі, зокрема, рішення суду.

Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Отже, Правилами № 472 передбачено відшкодування моральної шкоди тільки потерпілому за його заявою, а не членам його сім`ї.

Згідно пункту другому частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень частини першої статті 376 ЦПК України, є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, воно підлягає скасуванню.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 3, частини 4 статті 43, частини 1 статті 46 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, внаслідок яких у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Розмір мінімальної заробітної плати станом на вересень 2000 року становив 118 грн.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначала її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, стаття 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді цієї категорії справ зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР містить загальну норму, що регулює деліктні правовідносини.

Моральна шкода, завдана позивачам у зв`язку зі смертю у 2000 році їх чоловіка та батька в результаті нещасного випадку на виробництві, за наявності для цього підстав повинна відшкодовуватися особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Зазначений висновок узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 212/7779/17.

З урахуванням конституційної значущості життя і здоров`я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець закріпив за працедавцем обсяг обов`язків для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та відповідальність за їх можливе невиконання і травмування працівника.

Відповідно до частини 2 статті 153 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин - станом на 27.09.2000 р.), забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з статтею 173 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноваженим ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), передбачено що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Оскільки моральна шкода, завдана позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю їх чоловіка та батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

Як роз`яснено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вказані норми матеріального права, перевіривши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для покладення на ПрАТ «ММК ім.Ілліча», яке не упередило настання нещасного випадку на своєму виробництві, обов`язку з відшкодування позивачам, як дружині та дочці загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві працівника відповідача, завданої моральної шкоди з підстав, визначених статтею 440-1 ЦК Української РСР.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом апеляційної інстанції враховано характер та обсяг моральних страждань позивачів, пов`язаних із смертю чоловіка та батька, що сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, обставини за яких настала смерть ОСОБА_5 .

Колегією суддів також враховано, що після смерті працівника підприємством відповідача позивачу ОСОБА_3 неодноразово надавалась матеріальна допомога та підтримка, про що свідчать рішення як відповідача так і профспілкового органу про надання матеріальної допомоги (а.с. 28 - 63, 110), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь кожної з позивачів по 30000 грн.

Апеляційний суд вважає, що твердження відповідача про подання даного позову після закінчення строку позовної давності не є обґрунтованим, оскільки відповідно до статті 83 ЦК Української РСР 1963 року позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення на підставі неправильного застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , скасуванню рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної, в тому числі, смертю фізичної особи.

В силу закону позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у даній справі звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою, тому, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, з відповідача ПрАТ «ММК ім.Ілліча» на користь держави підлягає стягненню судовий збір 3524 грн., із розрахунку: (704,80 грн. + 1057,20 грн.) + (704,80 грн. + 1057,20 грн.).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2019 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (, вул.Левченка, 1 м.Маріуполь, Донецька область, 87504) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування моральної шкоди 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (, вул.Левченка, 1 м.Маріуполь, Донецька область, 87504) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (, вул.Левченка, 1 м.Маріуполь, Донецька область, 87504) в дохід держави судовий збір 3524 (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) гривні Отримувач коштів : ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106 Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783 Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП) Код банку отримувача (МФО):899998 Рахунок отримувача: 6001 Код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 19 серпня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

О.М.Пономарьова