Справа № 711/1346/19
Провадження № 2/712/1333/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва Інна Юріївна про визнання договору дарування не дійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва Інна Юріївна про визнання договору дарування не дійсним, посилаючись на те, що з 17.07.2008 він перебував у офіційному шлюбі з ОСОБА_2 .

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у шлюбі ними придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Черкаського районного суду від 15.10.2014 шлюб між ними розірвано.

Рішенням Соснівського районного суду від 21.07.2015 вищевказану квартиру визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Також даним рішенням суду визнано за кожним по 1/2 частині вказаної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 16.10.2015 визначено місце проживання сина зі позивачем, як батьком, у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту, вказана квартира має загальну площу 57,2 кв.м., та складається з двох кімнат: кімнати позначеної на плані № 4 площею 13 кв.м. з лоджією 3,8 кв.м., та кімнати позначеної на плані № 5 площею 17,1 кв.м., а також підсобних приміщень - кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору та комори.

Рішенням Соснівського районного суду 04.12.2017 встановлено порядок користування зазначеною квартирою та виділено в користування відповідачу ОСОБА_2 житлову кімнату № 5 площею 17.1кв.м.. а позивачу житлову кімнату № 4 площею 13 кв.м., з лоджією площею 3,8 кв.м. Підсобні приміщення - кухню з балконом, ванну кімнату, вбиральню, коридор, комору - залишено в загальному користуванні.

Факт проживання зі ним неповнолітнього сина також підтверджується актом опитування сусідів від 30.11.2017 та актом обстеження умов проживання № 346 від 11.12.2018.

У жовтні 2018 року він випадково дізнався, що ОСОБА_2 без його згоди, без врахування інтересів їхнього неповнолітнього сина та без згоди органу опіки і піклування Черкаської міської ради подарувала належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Це підтверджується даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.02.2019, де зазначено, що 1/2 вищевказаної квартири належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування серія та номер 3096, виданого 31.08.2018 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю.

Вважає, що вказаний договір дарування укладено без дотримання вимог чинного законодавства з наступних підстав.

Вчиняючи вищевказаний правочин (дарування 1/2 частини квартири) відповідач ОСОБА_2 приховала від нотаріуса факт проживання у вказаній квартирі своєї неповнолітньої дитини.

За змістом норм матеріального права, у разі встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місцем проживання фізичної особи, є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама собою не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Зважаючи на обставини справи, наявність у квартирі сторонньої особи суттєво впливає на психологічний стан дитини, свободу її пересування по приміщенню, на використання місць загального користування. Він не має змоги залишати сина самого у квартирі, оскільки до квартири може потрапити стороння особа з невизначеним соціальним статусом.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину .

Отже, вважає, що договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є недійсним і підлягає скасуванню з наведених вище підстав.

Просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 31.08.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвою І.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 3096. Скасувати державну реєстрацію договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного 31.08.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвою І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 3096. Судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні не визнали та просили суд в позові відмовити, надавши суду відзив на позовну заяву, який приєднаний до матеріалів справи.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.

Представник служби у справах дітей Черкаської міської ради в судовому засіданні при вирішенні питання покладалася на думку суду, разом з тим пояснила, що позивачем не доведено факту проживання малолітнього за спірною адресою.

Приватний нотаріус Алексєєва І.Ю. в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 17.07.2008 року перебували у офіційному шлюбі.

Від шлюбу мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 липня 2008 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 763 розірвано.

Після розірвання шлюбу залишено позивачці прізвище « ОСОБА_9 ».

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2015 року визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року визначено місце проживання малолітньої дитини сторін - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з його батьком ОСОБА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 грудня 2017 року встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділено в користування ОСОБА_2 житлову кімнату № 5 площею 17,1 кв.м., ОСОБА_1 житлову кімнату № 4 площею 13 кв.м. з лоджією площею 3,8 кв.м.

Підсобні приміщення - кухню з балконом, ванну кімнату, вбиральню, коридор, комору - залишено в загальному користуванні.

31 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Дозвіл на укладення спірного договору дарування органом опіки і піклування не надавався.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 154940112 від 04.02.2019 року ОСОБА_3 належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 відповідно договору дарування серія та номер: 3096, виданого 31.08.2018 року приватний нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвою І.Ю.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, інший актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В силу частини шостої статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей.

За правилами частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

За змістом частини першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку, зокрема, перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору, з`ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15.

На момент укладення оспорюваного договору неповнолітня дитина не була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , відтак надання згоди органу опіку та піклування на укладення правочину не була обов`язковою.

Відповідно до відповіді на запит приватного нотаріуса Алексєєвої Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 14.08.2018 року № 14680-01-10 відповідно до адресної картки особи за адресою: АДРЕСА_2 станом на 14.08.2018 року зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 19.10.2011 року по теперішній час; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 28.08.2015 року по теперішній час.

Малолітній ОСОБА_4 , відповідно до довідки Тубільцівської сільської ради від 05.07.2019 року № 510/02-17 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 16.03.2011 року, а 23.01.201 року вибув в АДРЕСА_4 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19.04.2019 року № 2444245 ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 18.04.2019 року по теперішній час.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

При цьому, договором дарування прямо передбачено, що у житловому будинку не зареєстровано місце проживання дітей, ніхто з дітей не має право користування ним.

Позивач на підтвердження факту проживання та користування неповнолітнім ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 надав акт обстеження умов проживання № 346 від 11.12.2018 року, затверджений начальником служби у справах дітей Черкаської міської ради Шишлюк С.О., в якому зазначено, що за спірною адресою зі слів батька проживає дитина.

Суд не може взяти до уваги даний акт, оскільки в судовому засіданні позивачем не заявлялося клопотання про допит в якості свідків членів комісії, які були присутні при складанні зазначеного акту, а місце проживання дитини зазначено зі слів батька. Крім того, при складанні акту обстеження умов проживання № 346 від 11.12.2018 року сусіди не допитувалися.

Посилання позивача на рішення апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року про встановлення місця проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 суд також не може взяти до уваги, оскільки з дня постановлення рішення пройшов чималий проміжок часу, крім того рішенням встановлено декілька адрес проживання малолітнього ОСОБА_4 , а саме: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_4 .

Позивачем та його представником не надано переконливих доказів, що неповнолітній ОСОБА_4 користувався квартою № 96 АДРЕСА_5 на момент укладення спірного договору дарування.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів поданих приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту проживання неповнолітнього ОСОБА_10 в квартирі АДРЕСА_1 на час укладання спірного правочину. Права неповнолітнього ОСОБА_10 спірним правочином не порушено.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 19, 78-81, 89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.3, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва Інна Юріївна про визнання договору дарування не дійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Апеляційного суду Черкаської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: