Постанова

Іменем України

02 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 755/17855/16-ц

провадження № 61-33258св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємтсво «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» (далі - ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління»), в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила стягнути з ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» на її користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 квітня 2015 року до 29 травня 2017 року у розмірі 126 560,00 грн.

Позов обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 працювала в ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» на посаді головного бухгалтера в період з 29 серпня 2012 року до 31 березня 2015 року.

Згідно з посвідченням № 9, виданого 30 травня 2014 року, на підставі рішення Комісії з трудових спорів ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» від 29 травня 2014 року № 9, з ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» на її користь стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 96 642,04 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» про зобов'язання нарахувати заробітну плату за березень 2015 року, стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість із заробітної плати за період з 01 червня 2014 року до 31 березня 2015 року в сумі 76 858,19 грн. В позові про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2015 року до 06 квітня 2016 року у розмірі 117 700,00 грн відмовлено.

Оскільки відповідач не виконав свого обов`язку щодо виплати заробітної плати до цього часу, просила позов задовольнити.

При визначенні суми середнього заробітку просила врахувати середньоденний заробіток згідно довідки від 06 травня 2015 року № 35 - 316,40 грн та 400 календарних днів затримки ( 400 х 316,40 грн = 126 560,00 грн).

Заперечення представника ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» мотивовано тим, що протягом трьох місячного строку він здійснює повноваження виконуючого обов`язки директора ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління», підприємство не виплачувало працівникам заробітну плату, оскільки заробітна плата залежить від отриманого доходу, а з 2011 року підприємство не здійснювало господарської діяльності. Станом на сьогодні на підприємстві немає працівників, лише він та головний бухгалтер, заробітну плату якому сплачує інше підприємство.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 08 квітня 2016 року по 29 травня 2017 року в сумі 89 224,80 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неплатоспроможність боржника не є обставиною, що звільняє боржника від обов`язку провести компенсаційні виплати за порушення права позивача на оплату праці. Позивачем всупереч трудовому законодавству, розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні проведений з розрахунку календарних днів, в той час, як такий розрахунок має проводитись з розрахунку робочих днів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року змінено. Зменшити суму, що підлягає стягненню з ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» на користь ОСОБА_1 за період з 08 квітня 2016 року до 29 травня 2017 року, з 89 224,80 грн до 87 316,82 грн, а суму судового збору, що підлягає стягненню в дохід держави - з 892,25 грн до 873,17 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку необхідно використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень обчислення середньої заробітної плати, визначеного Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до світлокопії довідки про середню заробітну плату від 06 травня 2015 року, яку взято до уваги судом першої інстанції, середньоденна заробітна плата позивача в розмірі 316,40 грн обрахована шляхом ділення заробітної плати за 6 місяців на кількість календарних днів у розрахунковому періоді, що суперечить змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування (а. с. 10).

У березні 2015 року позивач працювала неповний місяць, тому при обчисленні середньої заробітної плати суд апеляційної інстанції взяв до уваги виплати, що були здійсненні за два календарні місяці роботи, що передували події звільнення.

Суд апеляційної інстанції не врахував при обчисленні середньої заробітної плати премію за лютий 2015 року в сумі 5 000,00 грн. з таких підстав, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено, що вказана премія була нарахована позивачем незаконно, тому підстави для її стягнення відсутні (а. с. 49).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

14 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що премію ОСОБА_1 нараховано на законних підставах, інспектор внаслідок особистих причин написала листа про неналежне виконання позивачем своїх трудових обов`язків, що не є об`єктивними причинами.

Згідно з положеннями статті 128 КЗпП України обмеження розміру відрахувань із заробітної плати: при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, яка належить до виплати працівникові.

Ззаперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до наказу від 29 серпня 2012 року № 99-к відповідача прийнято на посаду головного бухгалтера ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» з випробувальним терміном 90 календарних днів (а. с. 38).

Наказом № 33-к від 31 березня 2015 року позивача звільнено з роботи за згодою сторін.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Центральний науково-дослідний інститут навігації і управління» про зобов`язання нарахувати заробітну плату за березень 2015 року, стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість із заробітної плати за період з 01 червня 2014 року до 31 березня 2015 року в сумі 76 858,19 грн. В позові про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2015 року до 06 квітня 2016 року у розмірі 117 700,00 грн відмовлено. Вказаним рішення встановлено незаконне нарахування позивачем премії у розмірі 5 000,00 грн (а. с. 47-50).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Саме такого висновку дійшов суд апеляційної інстанції, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 635/2084/16-ц.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з світлокопією довідки про середню заробітну плату від 06 травня 2015 року, яку взято до уваги судом першої інстанції, середньоденна заробітна плата позивача в розмірі 316,40 грн обраховано шляхом ділення заробітної плати за шість місяців на кількість календарних днів у розрахунковому періоді, що суперечить змісту зазначених вище норм права та висновку Верховного Суду України (а. с. 10).

Доводи касаційної скарги про помилкове неврахування судом апеляційної інстанції премію за успішну здачу є необгрунтованими з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з поясненнями позивача вказану премію вона нарахувала відповідно до її доповідної від 03 березня 2015 року за успішну здачу річного звіту в розмірі одного місячного окладу.

Згідно з рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, вказана позивачем премія нарахована нею незаконно (а. с. 49).

Верховний Суд зауважує, що частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 червня 2019 року у справі № 607/2509/14-ц.

Враховуючи те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачем премію нараховано незаконно, такі обставини в силу частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказування у цій справі, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для її стягнення, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди позивача із ухваленим у справі судовим рішенням.

При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень. Крім того, у преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко