Дата документу 31.07.2019 Справа № 336/918/13-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/918/13 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ 22-ц/807/2242/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ

В лютому 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 27.03.2006 року між Закритим акціонерним товариством«Комерційний Банк «Приватбанк», правонаступником всіх прав таобов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «комерційний банк«Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладенокредитний договір № DNH4КР11432373, за умовами якого Позивач надавВідповідачу кредит у сумі 5 205 грн. 18 коп., з відсотковою ставкою закористування кредитом у сумі 25.08 відсотків річних, з остаточноюдатою повернення кредитних коштів до 27.09.2007 року. Позивачем буловиконано умови кредитного договору та надано відповідачу кредит.

Всупереч умовам кредитного договорузобов`язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати відсотківза користування кредитними коштами не виконуються, у зв`язку з чимстаном на 03.01.2013 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 45 373 грн.09 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 5 205грн. 20 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом усумі 15 974 грн. 04 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов`язанняза кредитним договором у сумі 21 557 грн. 04 коп., фіксованої частиништрафу у сумі 500 грн. 00 коп. , процентної складової штрафу у сумі2 136 грн. 81 коп..

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з відповідача сумузаборгованості за кредитним договором, судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк», , рахунок НОМЕР_2 , МФО 305299 заборгованість за кредитним договором у сумі 45 373 грн. 09 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк», , рахунок НОМЕР_3 , МФО 305299 судовий збір в сумі 453,73 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позовних вимогах відмовити у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає таким вимогам.

Суд першої інстанції розглянув спір у відсутність відповідача, зазначивши про те, що останній був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що суд мав на час розгляду справи лише одне повідомлення про невручення судової повістки на 26 лютого 2013 року відповідачеві через закінчення терміну зберігання.

Інші відомості не лише про отримання відповідачем судових повісток, а й про їх направлення відповідачеві в справі взагалі відсутні.

Таким чином, суд безпідставно розглянув справу у відсутності відповідача.

При поданні заяви про перегляд заочного рішення, відповідач просив про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що він не мав можливості подати таку заяву через його необізнаність про знаходження справи на розгляді у суді.

Судом першої інстанції було встановлено, що 27.03.2006 року між Закритим акціонерним товариством "Комерційний Банк "Приватбанк", правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство "комерційний банк "Приватбанк" та відповідачем було укладено кредитний договір № DNH4KP11432373, за умовами якого Позивач надав Відповідачу кредит у сумі 5 205 грн. 18 коп., з відсотковою ставкою за користування кредитом у сумі 25.08 відсотків річних, з остаточною датою повернення кредитних коштів до 27.09.2007 року, про що надано копію кредитного договору.

Відтак договором було встановлено строк повернення грошових коштів.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідач взагалі не здійснював погашення боргу за укладеним договором.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 17.04.2018 по справі №200/11343/14-ц., зробила правовий висновок, з якого вбачається, що оскільки у матеріалах справи є поштовий конверт, адресований цим судом відповідачеві, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв`язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання, то належного повідомлення про час та місце розгулу справи не було.

Як зазначив Верховний Суд, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, суд фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд. Вказане порушення суд першої інстанції міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення. Проте, суд не встановив причини неявки відповідача на судові засідання через неналежність його повідомлення про час і місце розгляду справи.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Відтак виходячи з того, що строк повернення кредитних коштів був обумовлений сторонами при укладенні договору 27 вересня 2007 року, строк позовної давності, встановлений законом сплив 28 жовтня 2010 року.

Натомість позивач звернувся до суду лише 1 лютого 2013 року, значно пропустивши строк позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

За таких обставин позов не підлягає задоволенню як такий що заявлений з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 31 липня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков