АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року

м. Чернівці

справа № 716/57/15

провадження 822/746/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

учасники справи:

позивач Моторно (транспортне) страхове бюро України

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 квітня 2019 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я.С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2015 року Моторно (транспортне) страхове бюро України (далі -МТСБУ) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування, в порядку регресу, витрат пов`язаних з регламентною виплатою.

Позов мотивовано тим, що 06 вересня 2011 року в м. Вінниця по вул. Липковецькій відбулась дорожньо-транспортна пригода, учасниками якої були автомобіль SCANIA 124L470, державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом DINKEL, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортний засіб марки CHEVROLET, державний номерний знак НОМЕР_3 , що на момент скоєння ДТП належав ОСОБА_2 .

У відповідності до постанови Заставніського районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2011 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Згідно висновку спеціаліста-товарознавця вартість матеріального збитку завданого згаданому автомобілю CHEVROLET, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, складає 18181 гривень 04 коп..

06 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату страхового відшкодування.

17 січня 2012 року, згідно платіжного доручення №104, ОСОБА_2 була виплачена сума страхового відшкодування в розмірі 13 143 гривні 94 коп.

05 березня 2012 року МТСБУ звернулося з вимогою до ОСОБА_1 про відшкодування завданих останнім, в результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків, однак вони ним не відшкодовані.

Просив суд, стягнути з відповідача понесену майнову шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, в порядку регресу та стягнути всі судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 квітня 2019 року позов Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТБУ) до ОСОБА_1 про відшкодування, в порядку регресу, витрат пов`язаних з регламентною виплатою відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що під час заподіяння шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 06 вересня 2011 року за участю ОСОБА_1 , останній перебував у трудових відносинах із ПП «Бізон», якому належав вантажний автомобіль SCANIA 124L470, державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом DINKEL, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , яке і має відповідати згідно з вимогами ст. 1172 ЦК України перед позивачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі МТСБУ просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

МТСБУ у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказував на те, що посилання суду в своєму рішенні на ст.1172 ЦК України як на підставу для відмови у позові є безпідставним, оскільки спеціальний Закон надає право МТСБУ подавати регресний позов не лише до власника транспортного засобу, а й безпосередньо до водія, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Також суд неправильно стягнув з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 06 вересня 2011 року в м. Вінниця по вул. Липковецькій відбулась дорожньо-транспортна пригода, учасниками якої були автомобіль SCANIA 124L470, державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом DINKEL, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 , та забезпечений транспортний засіб марки CHEVROLET, державний номерний знак НОМЕР_3 , що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди належав ОСОБА_2 .

У відповідності до постанови Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2011 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. (а.с.3-4)

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини ОСОБА_1 , транспортному засобу марки CHEVROLET були спричинені механічні пошкодження вартість відновлення яких становила 15 772 гривень 73 коп., а всього вказаною дорожньо-транспортною пригодою було завдано матеріального збитку на суму 18 181 гривень 04 коп., що вбачається з висновку експертного дослідження автомобіля №730Е-09 (а. с. 7-9).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 65) власником вантажного транспортного засобу марки SCANIA 124L470, державний номерний знак НОМЕР_1 з 06 лютого 2009 року є ПП «Бізон». Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 65) власником причепа бортового тентованого марки DINKEL, державний номерний знак НОМЕР_2 з 06 лютого 2009 року є ПП «Бізон».

Згідно довідки №123 від 05 травня 2018 року виданої ПП «Бізон» ОСОБА_1 , з 05 серпня 2008 року, по даний час працює в ПП «Бізон» на посаді водія вантажного автомобіля міжнародних перевезень SCANIA 124L470, державний номерний знак НОМЕР_1 , причіп DINKEL, державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 66).

Факт перебування відповідача ОСОБА_1 в трудових відносинах з ПП «Бізон», на момент настання дорожньо-транспортної пригоди підтверджується наказом №22 від 05 серпня 2008 року про прийняття на роботу (а.с. 68), довідкою № 124 від 05 травня 2018 року ПП «Бізон» (а.с. 67), наказом №10 від 01 лютого 2015 року ПП «Бізон» про відрядження ОСОБА_1 (а.с. 70) та договором-заявкою №14/02 від 12 лютого 2015 року на транспортне супроводження автомобільним транспортом.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Відповідно частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Стаття 1187 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Наведений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частиною другою статті 1187 ЦК України.

Як уже було зазначено вище, на час дорожньо-транспортної пригоди законним володільцем автомобіля марки SCANIA 124L470, державний номерний знак НОМЕР_1 було ПП «Бізон».

МТСБУ в позові та апеляційній скарзі посилається на те, що він як страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право на звернення з позовом у порядку регресу до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Проте згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами.

Позивачем не заперечується, що дорожньо-транспортна пригода мала місце під час виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків. Доказів того, що відповідач заволодів транспортним засобом неправомірно позивачем не надано.

Отже, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригодиз вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року (справа № 426/16825/16-ц).

Таким чином, альтернатива, визначена підпунктом 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до спірних правовідносин не застосовується.

Правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 і ПП «Бізон» є трудовими правовідносинами і відшкодування шкоди працівником своєму роботодавцю регулюється нормами трудового законодавства і не трансформується у відповідальність за цивільно-правовими нормами, як зазначає позивач.

За таких обставин, апеляційний вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідач не несе відповідальності за завдану шкоду, оскільки він заподіяв її у зв`язку із використанням транспортного засобу під час виконання трудових (службових) обов`язків, обставин того, що він заволодів транспортним засобом неправомірно не встановлено.

Враховуючи наведене, суд правильно відмовив в задоволенні позову МТСБУ до ОСОБА_3 про стягнення суми страхового відшкодування.

Безпідставними є доводи апелянта щодо неспівмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Оскільки в задоволенні позову МТСБУ відмовлено в повному обсязі, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2018 року між адвокатом Павалюк Г.В. та ОСОБА_1 був укладений договір про надання правової допомоги.

Представником відповідача на підтвердження надання послуг адвоката суду першої інстанції представлено договір про надання правової допомоги № 2404 від 24 квітня 2018 року (а.с.90),розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 13 липня 2018 року (а.с.91), акт наданих послуг від 13 липня 2018 року за надання професійної правничої допомоги, згідно договору від 24 квітня 2018 року (а.с.92), квитанцію про оплату витрат на правничу допомогу від 13 липня 2018 року у розмірі 4 830 гривень (а.с.93), довідку від 13 липня 2018 року №1307 про сплату гонорару (а.с.94), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльності на ім`я Павалюк Г.В. ( а.с.95).

Таким чином, відповідачем надано належні докази на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, а саме перелік складових наданих послуг, розрахунок вартості складових наданих відповідних послуг, платіжний документ про оплату таких послуг.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Оцінивши надані позивачем докази, апеляційний суд прийшов до висновку, що понесені відповідачем судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим і співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), пропорційним до предмету позову і ціною позову та значенням справи для сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про відмову у стягнення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Натомість, у свою чергу, позивач не заявляв клопотання суду про зменшення розміру витрат на правову допомогу та, відповідно, не наводив доводи на підтвердження їх не співмірності.

У апеляційній скарзі позивач не наводить жодного аргументу щодо неспівмірності таких витрат. Позивач лише зазначає, що представник відповідача не був присутнім при розгляді справи в суді першої інстанції та не надіслав МТСБУ розрахунок витрат відповідача на професійно правничу допомогу .

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі у вищезазначеному розмірі.

Також судом правильно стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 352 гривні 40 коп. судового збору за розгляд заяви про скасування заочного рішення суду першої інстанції, що не суперечить п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий М.І.Кулянда

Судді О.О.Одинак

Н.Ю. Половінкіна