Справа № 184/2666/18
Номер провадження 2/184/150/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді - Гукової Р.М.,

за участю секретаря судових засідань - Михайлової Т.В.,

представника позивача - ОСОБА_8,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши в режимі відеоконференції із Жовтоводською виправною колонією №26 у відкритому судовому засіданні в місті Покров Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до відповідача ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду з вищевказаним позовом про усунення йому перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування будинком та шляхом зняття його з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок АДРЕСА_2 . Відповідач є членом сім`ї попереднього власника цього будинку, за адресою реєстрації тривалий час не проживає. Факт реєстрації відповідача у вказаному будинку створює перешкоди позивачу у користуванні даний домоволодінням, оскільки обмежує права вільного володіння, користування та роз0порядження майном, порушує права в частині відчуження будинку, а також обмежує у праві на отримання субсидії, оскільки позивач змушений сам сплачувати всі комунальні послуги у тому числі і на зареєстрованих осіб. Оскільки відповідач добровільно не бажає знятись з реєстрації, позивач змушений звернутись з даним позовом до суду.

У процесі розгляду справи, представник позивач позовні вимоги, з викладених у позовній заяві підстав, підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на те, що вказаний будинок належить його матері, він там зареєстрований, а тому має право користуватись даним домоволодінням.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2008р., в рівних частках належав житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.5).

Наведене підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, згідно якого ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу придбали житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.6).

Згідно рішення Орджонікідзевського міського суду від 28.07.2016р. шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

Згодом, на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.2018р. ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.7).

Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.8).

Таким чином, ОСОБА_3 являється єдиним власником будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до домової книги, за адресою по АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.12-13).

Із акту квартального комітету №35 від 14.12.2018 року, слідує, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично з травня 2016 року за вказаною адресою не проживає (а.с. 9).

У судовому засіданні представник позивача вказав, що 21.02.2008р. позивач з колишньою дружиною ОСОБА_5 в рівних долях придбали житловий будинок АДРЕСА_2 . На той час дружина зареєструвала у вказаному будинок свого сина - відповідача по справі ОСОБА_4 Згодом вони розлучилися та позивач 16.05.2018р. придбав у ОСОБА_5 належну їй у житловому будинку частку. Таким чином на даний час позивач є одноособовим власником житлового будинку АДРЕСА_2 .

Крім того, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 вказала, що вона є дружиною позивачу та проживає з 02.08.2017р. за адресою по АДРЕСА_2 . Стверджує, що дім належить її чоловіку. Колишня дружина продала свою частку позивачу та знялася з реєстрації у ньому.

Як слідує із матеріалів справи, позивачем виконано усі зобов`язання та істотні умови договору купівлі-продажу від 16.05.2018р., у тому числі щодо повної оплати вартості придбаного майна.

На даний час зазначений договір купівлі-продажу від 16.05.2018р. є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

При цьому, в силу вимог ст..319 даного кодексу, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому, за положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У свою чергу, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Водночас, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За таких обставин, зважаючи на те, що відповідач є членом сім`ї колишнього власника будинку, до членів сім`ї позивача він не входить, припинення права власності колишнього власника будинку тягне за собою припинення права користування житловим будинком відповідачем.

Наведеної правової позиції дотримується ВС у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 638/13030/13-ц, а також ВС у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 29 січня 2018 року по справі №766/1955/16-ц.

З огляду на наведене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Натомість посилання відповідача на наявність у нього права користування вказаним житловим приміщенням суд вважає безпідставним.

Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Орган реєстрації, керуючись ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, зобов`язаний зняти відповідача з реєстрації.

Тому виходячи з правового аналізу норм закону, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 265, 280-283, 289 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01.08.2019р.

Суддя Орджонікідзевського міського суду Р. М. Гукова