Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 465/1448/13-ц

провадження № 61-28245св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Владиш Ірина Василівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року, постановлену у складі судді Мартинишина М. О., та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії старшого державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби

м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Франківський ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області) Владиш І. В.

В обґрунтування скарги вказував, що під час примусового виконання рішення суду у справі № 465/1448/13-ц старшим державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області Владиш І. В. проведенні виконавчі дії із порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження.

Так, старший державний виконавець Франківського ВДВС м. Львова ГТУЮ Львівській області Владиш І. В. порушила вимоги частини другої

статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, оскільки винесла постанову від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення на його заробітну плату поза межами шестимісячного строку із дня відкриття виконавчого провадження.

При цьому, державний виконавець не звертався до суду з питанням про поновлення строку на проведення виконавчих дій, а саме винесення постанови від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення на заробітну плату боржника, що призвело до порушення прав боржника під час здійснення виконавчого провадження.

За таких обставин просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Франківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Владиш І. В. та зобов`язати її скасувати постанову від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення на його заробітну плату.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що приймаючи постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 21 грудня 2016 року, державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутні кошти та інші цінності, в тому числі майно, достатні для задоволення вимог стягувача. Державний виконавець здійснював необхідні заходи щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення на заробітну плату.

Також суд першої інстанції вважав, що встановлений статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIVвід 21 квітня 1999 року строк здійснення виконавчого провадження направлений, насамперед, для захисту інтересів стягувача, тому вважав безпідставними посилання скаржника на обов`язок державного виконавця звертатись до суду для вирішення питання про поновлення вказаного строку.

Крім того суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про виконавче провадження» в його редакції станом на час винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника не передбачав зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року залишено без змін з посиланням на її відповідність обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 рішення суду не виконано, заборгованість не погашена, а прийняття державним виконавцем постанови від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення на заробітну плату боржника, є правомірним та необхідним заходом для виконання рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 15 травня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня

2017 року і ухвалити нове рішення по суті справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 465/1448/13-ц із Франківського районного суд м. Львова.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

13 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 465/1448/13-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій положень частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, яка встановлює строк для проведення виконавчих дій. Скаржник вказував, що державний виконавець прийняв постанову про звернення стягнення на його заробітну плату після спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому така постанова підлягає скасуванню.

Також вважав помилковим застосування судами попередніх інстанцій Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VII від 02 червня 2016 року, оскільки вказаний закон, на думку заявника, не може застосовуватись до правовідносин з примусового виконання судового рішення, що виникли до його прийняття.

Крім того, зазначав про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій відносно того, що положення частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року діють виключно для забезпечення прав стягувача у виконавчому провадженні та не перешкоджають проведенню виконавчих дій поза межами строку встановленого цією нормою права.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 25 листопада 2013 року Франківським районним судом м. Львова видано виконавчі листи у справі № 465/1448/13-ц (провадження № 2/465/1746/13) про солідарне стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь КС «Християнська злагода» заборгованості за кредитним договором у розмірі 94 588,76 грн та стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 945,89 грн.

10 вересня 2014 року старшим державним виконавцем Франківського відділу державної служби Львівського міського управління юстиції Владиш І. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44693817 про стягнення із ОСОБА_1 на користь КС «Християнська злагода» заборгованості за кредитним договором у розмірі 94 588,76 грн.

21 грудня 2016 року старшим державним виконавцем Франківського ВДВС

м. Львів ГТУЮ у Львівській області Владиш І. В. у виконавчому провадженні № 44693817 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових

осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (пункт 2

частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частинами першою статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Системний аналіз наведених норм права свідчить, що державному виконавцю надані повноваження щодо виконання судових рішень про стягнення коштів, у тому числі й за рахунок заробітної плати боржника.

Встановивши відсутність порушень державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» під час винесення постанови

від 21 грудня 2016 року про звернення стягнення на заробітну плату боржника, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування положень частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження»

№ 606-XIV від 21 квітня 1999 року та помилкове застосування Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року є безпідставними виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що оскаржувану постанову державним виконавцем прийнято 21 грудня 2016 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII

від 02 червня 2016 року.

На момент винесення оскаржуваної постанови виконавче провадження № 44693817 не було закінчено.

Відповідно до пунктів 6, 7 Розділу ХIII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня

2016 року рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Враховуючи викладене, судами попередніх інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови.

Посилання заявника на відсутність підстав для винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника після спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження відхиляються касаційним судом, оскільки такі доводи зводяться до помилкового тлумачення положень закону.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів попередніх інстанцій без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Н. Ю. Сакара