ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2613/19 Справа № 182/4432/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/4432/15-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Кобиляцькою-Шаховал І.О. о 16 годині 08 хвилин у місті Нікополі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з 11 січня 1995 року позивач проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та вела з ним спільне господарство. У період з 11 січня 1995 року по липень 1996 року вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 . З липня 1996 року по грудень 1998 року включно вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 . З січня 1999 року вони проживали за адресою: АДРЕСА_3 .

22 вересня 1999 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за № 588.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 .

Шлюбні відносини не склалися і з січня 2014 року сторони припинили спільне проживання.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивачка ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу, залишилася проживати за адресою: АДРЕСА_3 , разом з сином ОСОБА_4 .

За час спільного життя з відповідачем ОСОБА_2 та під час шлюбу з ним, вони разом придбали наступні речі:

2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 (житловою площею 38,2 кв.м.), який складається з: житлового будинку (літ.А), обкладеного цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г); гаражу (літ.Д); № І - спорудження, право власності на які зареєстровано КП «Нікопольське МБТІ» 12 січня 1999 року в реєстровій книзі за № 84 (номер запису № 147 на ім`я ОСОБА_2 ) на підставі договору купівлі - продажу частини житлового будинку від 31 грудня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Пахомовською Ж.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4401 (продаж вчинено за 8 640 гривень, які повністю оплачені до підписання договору). Вартість 2/3 частини вказаного житлового будинку станом на 03 березня 2017 року складає 193 435 грн. 00 коп.;

дерев`яну будівлю контори № 1-А , загальною площею 67,2 кв.м.; цегляну будівлю контори Б, загальною площею 89,1 кв.м.; 11/23 частин металевого навісу Д; асфальтовану дорогу - 1, що знаходяться в АДРЕСА_5 , право власності на які зареєстровано КП «Нікопольське МБТІ» 06 жовтня 2005 року в реєстровій книзі за № 3 (номер запису № 64, 419, на ім`я ОСОБА_2 ) на підставі договору купівлі - продажу будівель від 16 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2402. Зазначене майно було відчужено відповідачем на користь ОСОБА_5 без її згоди 08 грудня 2005 року шляхом укладення договору купівлі - продажу будівель від 08 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 3787; продаж вчинено за 22 000 гривень, які відповідач отримав повністю до підписання цього договору; вартість відчужених будівель станом на 08 грудня 2005 року складала 22 848 гривень;

транспортний засіб - автомобіль Форд Д, 1983 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , придбаний на ім`я відповідача, вартістю 30 000 грн.;

транспортний засіб - автомобіль ЗАЗ 110220, 1991 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , придбаний на ім`я відповідача, вартістю 20000 грн. 00 коп.;

павільйон торгівлі, який знаходиться в АДРЕСА_6 , розміщений на земельній ділянці за кадастровим № НОМЕР_5 , загальною площею 0,0051 га., вартістю 20 000,00 грн.

Всі вищезазначені речі та документи на них знаходяться у розпорядженні відповідача.

У житловому будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , під час їхнього шлюбу за спільні кошти в 2003-2004 роках була проведена реконструкція, внаслідок чого збільшилася площа будинку, було побудовано у дворі навіс Е, площею 18,0 кв.м.; навіс В, площею 6,3 кв.м.; бесідку Ж, площею 10,0 кв.м., у зв`язку з чим відповідач просила стягнути з ОСОБА_2 кошти в якості відшкодування частини витрат на утримання нерухомого майна в розмірі 2 340 грн. 00 коп.

Посилаючись на вищевикладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд, крім стягнення з відповідача коштів в розмірі 2 340 грн. 00 коп. в якості відшкодування частини витрат на утримання нерухомого майна, встановити також факт спільного проживання з ОСОБА_2 у період з 11 січня 1995 року по 22 вересня 1999 року та у період з січня 2013 року по січень 2014 року, визнавши спільною сумісною власністю подружжя 2/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку, обкладеного цеглою (літ.А-1), сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями оглядової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В'); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ - спорудження, після реконструкції.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, в останній редакції позовної заяви, позивачка просила суд:

встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2 у період з 11 січня 1995 року по 22 вересня 1999 року та у період з січня 2013 року по січень 2014 року;

визнати спільною сумісною власністю подружжя 2/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку, обкладеного цеглою (літ.А-1), сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями оглядової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В'); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ - спорудження, після реконструкції;

поділити майно, набуте нею та ОСОБА_2 за час спільного проживання однією сім`єю та під час шлюбу, наступним чином:

- визнати за нею право власності на 1/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладений цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г); гаражу - ями оглядової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В'); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ - спорудження, після реконструкції з наступною його здачею в експлуатацію;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину павільйону торгівлі, який знаходиться в АДРЕСА_6 , розміщеного на земельній ділянці за кадастровим № НОМЕР_5 , загальною площею 0,0051 га.;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальну компенсацію у розмірі вартості 1/2 частини відчуженого відповідачем спірного майна у сумі 36 424 гривень 00 копійок.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 1995 року по 1999 рік та у період з 2013 року по січень 2014 року.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 2/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладений цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями оглядової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В'); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ -спорудження.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини житлового будинку(літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 49,0 кв.м., загальною площею 108,6 кв.м., який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладений цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями оглядової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В'); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ - спорудження, як частку у спільному майні подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь ОСОБА_1 в розмірі 609 грн. 24 коп., сплачені останньою при подачі позову до суду.

В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким визнати право спільної сумісної власності (відповідно технічного паспорту від 04.01.2012 року), кімнати: 1:1 - 6,1 м.кв., 1:3 - 15,9 м . кв, 1:4 - 10,2 м.кв., 1:5 - 16,0 м.кв., загальним розміром 48,2 м.кв., та розподілити спільно нажите майно наступним чином: за позивачем ОСОБА_1 кімнати 1-1, 1-3 та 2,1 м.кв. з площі кімнати 1-4 вздовж стіни, що розподіляє кімнати 1-3 та 1-4, за відповідачем ОСОБА_2 кімнати 1-2, 1-5, 1-6, 1-7 та 8,1 м.кв. з площі кімнати 1-4, 2/3 частин житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано факт перебування відповідача ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі до 05.04.1996 року, а тому до цього часу він ніяк не міг перебувати у фактичних шлюбних відносинах з позивачкою, а при розірванні шлюбу між сторонами судом було встановлено, що шлюбні відносини припинено з січня 2013 року, а тому встановлення факту спільного проживання після цього часу є помилковим. Також, відповідач зазначає, що у 1998 році він продав квартиру та придбав 2/3 частини спірного будинку за особисті кошти, а тому це майно не можна вважати спільним сумісним майном, однак він не заперечує проти поділу тієї частини житлового будинку, будівництво та введення в експлуатацію якого проводилась у період їх шлюбу та фактично є спільним сумісним майном подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, оскільки, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивачку ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7 , які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 грудня 1998 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі - продажу 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстровано КП «Нікопольське МБТІ» від 12 січня 1999 року в реєстровій книзі за № 84 (номер запису 147) на ім`я ОСОБА_2 (т. 1 а.с.11).

22 вересня 1999 року сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що свідчить актовий запис № 588, складений 22 вересня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (т. 1 а.с.8).

Сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить актовий запис № 860 від 02 листопада 1999 року, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (т. 1 а.с.10).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (т. 1 а.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 1995 року по 1999 рік та у період з 2013 року по січень 2014 року, визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 2/3 частини житлового будинку (літ.А) з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який складається з: житлового будинку (літ.А-1), обкладений цеглою; сараю (літ.Б); підвалу (літ.В); вбиральні (літ.Г), гаражу - ями оглядової (літ.Д); навісу (літ.Е); навісу (літ.В); бесідки (літ.Ж); № 1-5, І, ІІ -спорудження, та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину цього житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння придбано у період спільного проживання сторін однією сім`єю за спільні кошти сімейного бюджету, що підтверджено належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим піддягає поділу, як спільна сумісна власність подружжя, з встановленням факту їх спільного проживання.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення, в оскаржуваній частині, не відповідає.

Спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна - 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , право приватної власності на який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 . Вказану частину будинку позивачка вважає спільною сумісною власністю її та відповідача по справі, оскільки останній придбаний в період знаходження її та відповідача в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу та в подальшому, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу, було здійснено реконструкцію цього будинку.

Оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами до 01.01.01.2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює.

Відповідно до чинного на період з 1995 року і до 01 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 з подальшими змінами).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Оскільки сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, то виходячи з вищенаведеного, позивачка ОСОБА_1 зобов`язана була довести, надавши суду докази відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, що 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , придбано за рахунок спільної праці та її трудової участі, або що між нею та відповідачем мається письмова домовленість про створення спільної сумісної власності, а тому у відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, є спільною сумісною власністю.

Однак вказаних доказів ані суду першої, ані апеляційної інстанцій позивачем надано не було, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін у справі.

Сам по собі факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, на що посилається позивачка ОСОБА_1 , не може бути підставою для визнана за нею права власності на 1/2 частину спірного майна, оскільки діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачалося врегулювання питання права на майно жінки та чоловіка які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Це питання врегульовано в ст. 74 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, тобто після виникнення спірних правовідносин, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1995 року по 1999 рік.

Крім того, Європейський суд з прав людини не раз висловлювався, що право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобссон проти Швеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).

Згідно ж аналізу статті ст.74 СК України проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них ряду прав та обов`язків, а саме права спільної сумісної власності на майно, а тому, у випадку, якщо позивачем не заявлено вимог про визнання права власності на майно, відсутні правові підстави для вирішення питання про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки це не буде тягнути за собою жодних правових наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою ОСОБА_1 не ставиться питання про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна, яке було придбане відповідачем у період з 2013 року по січень 2014 року, а тому визнання в судовому порядку факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в цей період не тягне за собою жодного правового значення, у зв`язку з чим такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , за період їх перебування у шлюбі було реконструйовано та фактично площа будинку та його складові істотно змінилися, а також факт визнання відповідачем ОСОБА_2 спільною сумісною власності подружжя добудовані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі кімнати у спірному будинку (кімната 1:1, площею 6,1 м.кв., кімната 1:3, площею 15,9 м.кв, кімната 1:4, площею 10,2 м.кв., кімната 1:5, площею 16,0 м.кв.), загальною площею 48,2 м.кв., та можливість їх розподілу між сторонами, як спільно нажите майно, правового значення для вирішення даного спору не мають, з огляду на наступні обставини.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом.

Здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Матеріали справи не містять проектної документації та доказів введення в експлуатацію зазначених самочинно збудованих приміщень, а також нових правовстановлюючих документів на нерухоме майно з урахуванням його реконструкції (здійснення прибудови) у відповідності до встановленого законом порядку, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ житлового будинку, до складу приміщень якого входять самочинно збудовані приміщення.

При цьому колегією суддів прийнято до уваги, що Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року по справі № 6-47цс16 вказав, що правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Разом з тим, предметом даного позову є поділ всього належного відповідачеві ОСОБА_1 домоволодіння (2/3 його частини), а не самочинно збудованої його частини під час перебування сторін у шлюбі, у зв`язку з чим, зважаючи на принципи пропорційності та диспозитивності цивільного процесу, закріплені в статтях 11, 13 ЦПК України, колегія суддів позбавлена можливості вийти за межі заявлених позовних вимог та вирішити питання щодо можливості поділу цього об`єкту незавершеного будівництва.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, в оскаржуваній частині, з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат, у зв`язку з чим рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки понесених судових витрат теж підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення на користь позивачки понесених судових витрат у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та відшкодування судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмов в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: