Справа № 362/4658/19
Провадження 2/362/2369/19
У Х В А Л А

"07" серпня 2019 р. Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ковбель М.М.

за участю секретаря Чорної М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Гребінківська державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування недійсними та застосування наслідків їх недійсності, -

В С Т А Н О В И В:

07.08.2019 року до Васильківського міськрайонного суд Київської області в провадження судді Ковбель М.М. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Гребінківська державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування недійсними та застосування наслідків їх недійсності.

Разом з позовною заявою, від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій остання просить вжити заходів щодо забезпечення позову, а саме: накласти арешт на нерухоме майно, що є предметом спору та складається з: 1) житлового будинку АДРЕСА_1 ; 2) земельної ділянки площею 0,4060 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; та 3) земельної діялнки, площею 0,2500 га для будівництва житлового будинку, господарських споруд та надвірних приміщень, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву позивача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Так, за змістом ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суть даного заходу забезпечення позову полягає в тому, що суд забороняє відповідачеві, а також іншим особам, в яких перебуває майно відповідача, розпоряджатися відповідними коштами або іншим майном, накладення заборони щодо відчуження майна, що спрямоване на реальне виконання майбутнього судового рішення.

Метою застосування арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб, як заходу забезпечення цивільного позову, є досить обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення суду.

Згідно роз`яснень, що надані в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та реально існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або наслідків заборони вчиняти певні дії чи зобов`язання вчиняти певні дії.

Таким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 р. № 9 зазначається, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачевіі знаходяться у нього або в інших осіб. Таким чином, застосування даного заходу забезпечення позову можливе лише у разі забезпечення позову майнового характеру.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та позовну заяву з додатками, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звертається до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що є немайновою вимогою, а тому застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно до позовних вимог немайнового характеру не передбачено законодавством України. Крім того, судом взято до уваги те, що в матеріалах позовної заяви відсутні будь-які докази належності на праві приватної власності вказаних земельних ділянок відповідачу чи іншим особам.

Щодо відмови у накладенні арешту на житловий будинок, який на праві приватної власності належить відповідачу, суд виходить з того, що позивачем не надано будь-яких доказів вчинення ОСОБА_2 дій спрямованих на його фактичне відчуження, реалізацію чи інших дій, які перешкоджатимуть можливому виконанні рішення суду в майбутньому. Також, суд звертає увагу на те, що договори дарування, які є предметом спору, укладені ще у 2009 році, і протягом десяти років (до моменту подачі позову ОСОБА_1 ) відподачем не вчинено будь-яких дій, спрямованих на їх відчуження, а тому позивачем не доведено наявність реальної зхагрози невиконання можливого рішення суду про задоволення позову. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач на даний час користується і житловим будинком і земельними ділянками, на підтвердження чого надає відповідні докази.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем вид забезпечення позову не може бути застосований судом, а тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 149- 153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Гребінківська державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування недійсними та застосування наслідків їх недійсності,- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М.М.Ковбель