ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року

м.Суми

Справа №591/1855/19

Номер провадження 22-ц/816/3979/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлов І. В. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

позивача: ОСОБА_1

представника Департаменту забезпечення

ресурсних платежів Сумської міської ради: Ромась І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 591/1855/19 за апеляційною скаргою Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 17 травня 2019 року (суддя Грищенко О.В., дата складення повного тексу судового рішення - 21 травня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання права оренди приміщення, -

в с т а н о в и в:

22 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (далі Департамент) з позовом в якому просив суд визнати його, ОСОБА_1 , право оренди нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з умовами Договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року, що був укладений між позивачем та Відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 26 жовтня 2000 року між Відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради (правонаступником якого є Департамент), як орендодавцем, та підприємцем ОСОБА_1 , як орендарем, був укладений Договір оренди № ФМ-613 (далі Договір оренди) нежитлових приміщень, загальною площею 47,4 кв.м., розташованих у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Орендовані приміщення більш ніж 20 років поспіль позивач використовує для здійснення адвокатської практики. Укладенню Договору оренди передував спір, який рішенням Арбітражного суду Сумської області від 26 жовтня 2000 року було вирішено. ОСОБА_1 умови Договору оренди виконує у повному обсязі. Позивач 08 січня 2019 року пропонував Департаменту внести до Договору відповідні зміни, що відбулися в реквізитах сторін, шляхом укладення додаткової угоди. Разом з тим, відповідач надав письмову відповідь про небажання реалізувати свої дискреційні повноваження, як правонаступника орендодавця.

Зміст позиції відповідача, як вважає ОСОБА_1 , зведено до протиправних тверджень службових осіб Департаменту про припинення вказаного Договору оренди, а фактично про протиправну відмову відповідача від Договору в односторонньому порядку і також протиправної вимоги щодо повернення орендованого майна. Юридичні факти, з яким пов`язано можливе припинення дії Договору оренди відсутні, а одностороння відмова від договору не допускається. Вимоги до ОСОБА_1 з боку відповідача не ґрунтуються на праві або на умовах договору, суперечать інтересам позивача та порушують його права, створюють перешкоди для здійснення ним адвокатської діяльності.

Позивач має обґрунтовані підстави стверджувати, що відповідач не визнає передбачене законом і договором право оренди нежитлових приміщень за адресою: місто АДРЕСА_1 площа АДРЕСА_2 буд. 10 згідно з Умовами Договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року, а тому зазначене право ОСОБА_1 підлягає судовому захисту.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 17 травня 2019 року позов задоволено повністю. Суд визнав право ОСОБА_1 на оренду нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з умовами Договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року укладеним між позивачем та Відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради.

В апеляційній скарзі представник Департаменту, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення від 17 травня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не врахував положення закону та договору що регулюють порядок припинення оренди комунального майна. Місцевий суд неправильно застосував до правовідносин сторін положення статті 26 Закону України «Про оренду комунального майна», оскільки про наміри використовувати орендовані позивачем приміщення для власних потреб, відповідач ніколи не заявляв. Також суд першої інстанції залишив поза увагою положення закону (ст. 764 ЦК України, стаття 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»), які регулюють припинення договору оренди у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Встановивши факт отримання позивачем 04 січня 2019 року повідомлення відповідача про небажання продовжувати оренду, суд даному факту оцінку взагалі не надав. Крім того, відповідач зазначає що договір оренди не відповідає вимогам статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та типовому договору оренди відповідного майна, а також згідно з положеннями цивільного законодавства договір має бути нотаріально посвідчений, оскільки укладений більше ніж на 3 роки, тому є нікчемним з 01 січня 2004 року, коли набрав чинності Цивільний кодекс України .

11 липня 2019 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. В доводах позивач зазначив, що апеляційна скарга подана особою, повноваження якої не підтверджено належними доказами, а наявна в матеріалах справи копія довіреності не може братися до уваги оскільки посвідчена Ромась І.М. особою на яку видано довіреність, у зв`язку із чим апеляційна скарга не відповідає ст. 356 ЦПК України. Позивач зауважує, що відповідач в апеляційній скарзі не взяв до уваги рішення Арбітражного суду Сумської області від 26 жовтня 2000 року та позбавлений права тлумачити спірний договір оренди, оскільки, відмовився від реалізації своїх повноважень як правонаступник орендодавця, пропри це відповідач, на думку позивача, помилково тлумачив положення договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року щодо терміну укладення договору, порядку продовження його дії, порядку внесення змін до нього, підстав та порядку припинення, а також відповідач ігнорує ч. 3 ст. 6 ЦК України та зміст додатків спірного договору.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Зарічного районного суду міста Суми від 17 травня 2019 року без змін.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 26 жовтня 2000 року між Відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради (правонаступником якого є Департамент), як орендодавцем, та підприємцем ОСОБА_1 , як орендарем, був укладений Договір оренди № ФМ-613 (далі Договір оренди) нежитлових приміщень, загальною площею 47,4 кв.м., розташованих у будинку за адресою: АДРЕСА_3 . 10

Згідно з пунктом 9.1 Договору оренди, цей договір вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту цього договору. Цей договір діє з моменту підписання його сторонами до 01 січня 2004 року з подальшим його продовженням на кожні наступні п`ять років.

Відповідно до пункту 9.9. Договору, дія цього договору припиняється у випадках: 1) загибелі об`єкта оренди; 2) за згодою сторін або за рішенням суду, арбітражного суду; 3) банкрутства орендаря; 4) приватизації об`єкта оренди орендарем за участю орендаря (а.с.9-15).

Своїм рішенням від 26 жовтня 2000 року Арбітражний суд Сумської області за результатом розгляду справи за позовом підприємця ОСОБА_1 до Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради вирішив: Договір оренди нежитлових приміщень загальною площею 47,4 кв.м., розташованих у АДРЕСА_3 площа 10, між Відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради та підприємцем ОСОБА_1 вважати укладеним з моменту винесення рішення на умовах проекту договору, поданого підприємцем ОСОБА_1 в судове засідання 26 жовтня 2000 року ( а. с. 8).

22, 29 жовтня та 22 грудня 2018 року за підписом директора Департаменту позивачу направлялися листи, а 17 грудня 2018 року телефонограма про припинення Договору оренди. Відповідач повідомляв, що строк оренди згідно з пунктом 9.1 Договору № ФМ-613 спливає 01 січня 2019 року та на новий термін продовжуватися не буде. Посилаючись на пункт 6.1.12. Договору, частину 1 статті 785 ЦПК України, відповідач запропонував ОСОБА_1 передати об`єкт оренди по акту приймання-передачі і сплатити оренду плату та плату за комунальні послуги. 17 грудня 2018 року (а. с. 37- 40).

04 січня 2019 року ОСОБА_1 отримав поштове відправлення від Департаменту та надав відповідь (а. с. 41) . Про відсутність намірів на продовження оренди, на внесення змін до договору оренди, відповідач повідомляв ОСОБА_1 листами від 15 та 24 січня 2019 року (а. с. 42-43).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що припинення договору можливо лише у випадку настання обставин, зазначених у самому договорі. Оскільки такі обставини, визначені пунктом 9.9 Договору не настали, тому підстави для припинення договору відсутні. Суд також дійшов висновку, що відповідач не виконав вимоги статті Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки не довів суду про письмове попередження позивача про свої наміри як орендодавця не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору. Місцевий суд вважав встановленим факт порушення права ОСОБА_1 на оренду та дійшов висновку про необхідність захисту такого права шляхом його визнання.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до встановленого статтею 13 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під предметом позову розуміють конкретну матеріально-правову вимогу, яку позивач пред`являє до відповідача і стосовно якої суд повинен ухвалити рішення. Цивільний процесуальний закон (пункт 5 частини 3 статті 175 ЦПК України), зобов`язує викладати в позовній заяві обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто зобов`язує позивача зазначати підстави свого позову. Підстави позову визначаються лише позивачем, а не судом чи відповідачем.

ОСОБА_1 пред`явлено вимогу про визнання за ним права оренди згідно з умовами Договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року. Зазначені вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач вважав Договір оренди таким, що припинив свою дію з 01 січня 2019 року. Крім того департамент заявив про наміри не продовжувати договір після закінчення строку його дії.

Положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу (ЦК) України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, одним з яких є визнання права.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Крім того, наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов`язків у особи або їх припинення, визнання особи такою, що втратила право, визнання наявності правовідносин тощо, про що також можуть заявлятися позовні вимоги.

Між позивачем і відповідачем існують зобов`язальні правовідносини які визначені та виникли на підставі цивільно-правового Договору № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 . 10. Зазначений договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з частинами 1, 2 статті 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до статті 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до частин 1-3 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. 2. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. 3. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Відповідно до абз. 2 частини 2 статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Отже, із змісту вищевказаних правових норм слідує, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку має місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Пунктом 9.1. Договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року встановлений строк його дії - до 01 січня 2004 року, з подальшим продовженням на кожні наступні п`ять років. Отже, строк Договору оренди від 26 жовтня 2000 року закінчився 01 січня 2004 року та за відсутністю заперечень орендодавця продовжувався відповідно до 01 січня 2009 року, 01 січня 2014 року та 01 січня 2019 року.

Висновок суду першої інстанції про те, що припинення Договору оренди можливе виключно через настання передбачених у п.9.9. обставин є неправильним.

Відповідач, як орендодавець, спрямувавши у період з жовтня 2018 року по січень 2019 року на адресу позивача листи про припинення договору оренди у зв`язку із закінчення строку його дії, жодним чином не порушив та права ОСОБА_1 , як орендаря за Договором оренди від 26 жовтня 2000 року.

Судовому захисту підлягає лише порушене невизнане або оспорюване суб`єктивне право особи. Право орендаря ОСОБА_1 на оренду нежитлових приміщень у зобов`язальних правовідносинах з Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради за Договором оренди від 26.10.2000 року не порушене.

Висновок суду першої інстанції про визнання такого суб`єктивного права ОСОБА_1 у зобов`язальних правовідносинах є неправильним і таким, що не відповідає нормам матеріального права та встановленим у справі обставинам.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення ( пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( частина 1 статті 376 ЦПК України).

Отже, через неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, оскаржуване відповідачем рішення Зарічного районного суду мста Суми від 17 травня 2019 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради підлягає стягненню 2881,50 гривень судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, частиною 1 пунктом 2 статті 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду мста Суми від 17 травня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання права оренди приміщення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради 2881,50 гривень судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови - 09 серпня 2019 року .

Суддя-доповідач: І.В.Орлов

Судді: О.І.Собина

С.С.Ткачук