Справа № 1316/3159/12 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/70/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 січня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в березні 2006 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ його в натурі, просив визнати за ним право власності на земельні ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , на якій знаходиться незавершене будівництво, земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_3 визнати право власності на двохкімнатну квартиру в АДРЕСА_2 , земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_3 , припинивши право спільної сумісної власності на ці об`єкти.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 26.11.1983 року, який розірвано судом 08 грудня 2005 року. В період шлюбу вони придбали земельні ділянки: по АДРЕСА_3 ; по АДРЕСА_1 ; по АДРЕСА_1 ; квартиру в АДРЕСА_2 . Оскільки добровільної згоди між ними про поділ вказаного майна не досягнуто, позивач звернувся з вказаним позовом.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.08.2006 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майно, а саме: земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку площею 9.27 сотих у АДРЕСА_1 , на якій знаходиться незавершене будівництво, земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 квартиру АДРЕСА_2 та автомобільний гараж, що знаходиться біля будинку АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку площею 9.27 сотих у АДРЕСА_1 , на якій знаходиться незавершене будівництво, земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 та автомобільний гараж, що знаходиться біля будинку АДРЕСА_4 .

Заочне рішення в порядку його перегляду судом першої інстанції скасовано ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.08.2012 року та справу призначено до судового розгляду.

15.01.2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ЛОКП ЛОР «БТІ та ЕО», відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Львівського обласного управління юстиції, третя особа відділ Держземагенства у Пустомитівському районі про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,1907 га, житлового будинку АДРЕСА_6 ; визнання недійсними свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_6 , яке видане ОСОБА_1 Зимноводівською сільською радою 26.02.2009 року, реєстрації права власності на вказаний будинок за ОСОБА_1 , яка проведена Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» 30.03.2009 року; поділ спільного майна та визнання за нею право власності на 1/2 ідеальної частки на земельну ділянку площею 0,1907 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на 1/2 ідеальної частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_7 .

В обґрунтування вимог покликалася на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 26.11.1983 року, і лише в 2012 році випадково довідалася, що відповідач згідно рішення Городоцького районного суду Львівської області розірвав шлюб та 08.12.2005 року було видано свідоцтво про реєстрацію розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу виносилось тоді, коли вони, як сім`я, перебували за межами України та проживали разом. За час спільного проживання вони набули земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 08.08.1996 року, площею 0,0927 га, на якій спільно побудували житловий будинок, який станом 11.08.2006 року не був прийнятий в експлуатацію, земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 27.06.1996 року, площею 0,0981 га, на якій було зведено фундамент. У відповідності до свідоцтва про право власності від 26.02.2009 року, виданого Зимноводівською сільською радою, за ОСОБА_1 визнано право власності на будинок АДРЕСА_6 і ним 30.03.2009 року проведено реєстрацію права власності на цей будинок. Дві придбані ними земельні ділянки відповідач об`єднав в одну і отримав 12.03.2007 року Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1907 га, підготував проект забудови і вважає збудований житловий будинок приватною власністю, який набутий після розірвання шлюбу.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_3 неодноразово уточнювала позовні вимоги та статус учасників справи, зазначивши відповідачем ОСОБА_1 , третіми особами Зимноводівську сільську раду Пустомитівського району Львівської області, ЛОКП ЛОР «БТІ та ЕО», просила визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку під обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0927 га, кадастровий № НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; земельну ділянку під обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0980 га, кадастровий № НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_6 , та зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_1 . Просила провести поділ спільного майна подружжя, виділивши ОСОБА_3 : 2/3 ідеальної частки житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_6 та зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_1 ; 1/2 ідеальної частки земельної ділянки під обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0927 га, кадастровий № НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; 1/2 ідеальної частки земельної ділянки під обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0980 га, кадастровий № НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , а ОСОБА_1 ділити: 1/3 ідеальної частки житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_6 та зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_1 ; 1/2 ідеальної частки земельної ділянки під обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0927 га, кадастровий № НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; 1/2 ідеальної частки земельної ділянки під обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0980 га, кадастровий № НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; покласти на відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. В обґрунтування відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні покликається на те, що відповідач ОСОБА_1 , скориставшись тим, що вона перебувала за кордоном, приховав спільне майно, вказав, як свою власну квартиру АДРЕСА_2 на підставі сфальсифікованого дубліката свідоцтва на право приватної власності, яке уже є недійсним, оскільки рішення про видачу такого скасовано, та ввів в оману суд при розподілі спільного майна. Дана квартира була набута у власність всіма членами сім`ї шляхом приватизації та належить їй, відповідачу та двом їхнім дітям у розмірі 1/4 частки за кожним, про що свідчить свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) від 10.07.1995 року, записане у реєстровій книзі за №856.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.11.2013 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду. Дана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.11.21013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.10.2014 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.03.2015 року заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.11.2013 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 16.10.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

08.10.2015 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , який в подальшому уточнив, остаточно просив визнати спільною сумісною власністю подружжя земельні ділянки, 1/2 частини квартири та поділити зазначене майно, визнавши за ним: право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0927 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 ; на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0980 га, кадастровий № НОМЕР_2 , припинивши його право власності на 1/4 частину квартири та визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 , компенсувавши ОСОБА_3 вартість земельної ділянки площею 0,0980 га, кадастровий № НОМЕР_2 враховуючи вартість 1/4 частки квартири та половину різниці між вартістю земельної ділянки 0,0980 га, кадастровий № НОМЕР_3 та вартістю земельної ділянки площею 0,0927 га, кадастровий № НОМЕР_2 за рахунок 499582,25 грн. внесених ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 26.11.1983 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який розірвано 08.12.2005 року рішенням суду, сімейні відносини між ними припинилися задовго до розірвання шлюбу, ще з 2003 року. Вони проживають у США, при цьому з 2003 року проживають окремо, в різних містах та штатах США. ОСОБА_1 проживав у м. Чікаго, штат Ілінойс . За період спільного проживання набули таке майно: 10.07.1995 року шляхом приватизації сторони та їх діти, набули у власність квартиру АДРЕСА_2 , металевий гаражний бокс (розбірний), який розташований по АДРЕСА_6 ; 27 червня та 08 серпня 1996 року придбали дві земельні ділянки у с.Зимна Вода , Пустомитівського району, Львівської області, покупцем у яких зазначено ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 розпочав будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,0927 га, яка розташована по АДРЕСА_6 . 24.02.2006 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 та продовжував будівництво житлового будинку, для здійснення будівельних робіт отримав дозвіл на будівництво житлового будинку, що оформлено рішенням виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради №92 від 12.04.2007 року. 26.02.2009 року Зимноводівською сільською радою ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_6 . 30.03.2009 року ОСОБА_1 провів державну реєстрацію права власності на вищевказаний житловий будинок. Вважає житловий будинок, збудований на земельній ділянці, площею 0,0927 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_6 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 , який не підлягає поділу, як спільна сумісна власність подружжя. Оскільки між ним та ОСОБА_3 , яку підтримують повнолітні діти, існують неприязні, конфліктні відносини, що унеможливлює проживання поруч, вважає недоцільним виділення кожному з них по одній з ділянок.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 січня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0927 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_6 , та земельну ділянку площею 0,0980 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_6 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0927 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_6 ,

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0980 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_6 ,

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0927 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_6 ,

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0980 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_6 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим в частині відмови у визнанні спільним майном подружжя та його поділі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_6 . Зазначає, що у разі коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Стверджує, що за сторонами належить визнати право власності на ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності, визнавши за кожним право власності на Ѕ частку спірного будинку, а у разі відступлення від принципу рівності часток - у відповідних частках. Вважає оскаржуване рішення суперечливим, оскільки суд здійснив розподіл земельних ділянок в ідеальних частках та не зробив цього з будинком, хоча в описовій частині визнав, що такий був набутий подружжям. Посилається на те, що не будучи житловим будинком об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Стверджує, що судом не враховано положення ст. 68 СК України, згідно з яким розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Зазначає, що судом не враховано те, що ОСОБА_1 самостійно без згоди співвласника ОСОБА_3 у 2009 році увів спірний житловий будинок в експлуатацію та зареєстрував за собою право власності на нього. Вважає, що суд міг розподілити житловий будинок в реальних частках згідно з запропонованими варіантами розподілу відповідно до висновку комплексної експертизи, яка призначалась у справі. Просить рішення суду скасувати в частині відмови у визнанні права власності та розподілі житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_6 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу задовольнити.

З апеляційної скарги на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31.01.2018 року вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання житлового будинку АДРЕСА_6 спільною сумісною власністю подружжя та поділ його в натурі, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині інших вимог, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

ОСОБА_3 , її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, хоча представник ОСОБА_4 належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання житлового будинку АДРЕСА_6 спільним майном подружжя та його поділ, суд першої інстанції виходив з висновків судової будівельно - технічної, оціночно - будівельної, земельно - технічної та оціночно - земельної експертизи по даній цивільній справі від 29.12.2016 року про неможливість встановити ступінь готовності житлового будинку по АДРЕСА_6 станом на момент припинення шлюбних відносин, а саме, станом на 08.12.2005 року та неможливість його поділу в натурі, який на час розгляду справи введений в експлуатацію та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені ст. 60 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми,хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається,що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України встановлює презумпцію, відповідно до якої ніхто із подружжя не повинен доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, яке набуте у шлюбі, незалежно від того, на кого з подружжя воно зареєстровано, оскільки законом припускається, що воно належить подружжю. У зв`язку з цим немає потреби звертатися до суду з позовом про визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності. Проте право спільної сумісної власності подружжя може не визнаватися або оспорюватися.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, джерелом набуття майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яке дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки у разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосовною. (постанова Верховного Суду України від 03.06.2015 року, справа №6-38цс15).

Тобто, застосовуючи норму права, ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факти придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

В той же час, за змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 1983 року, який розірвано 8 грудня 2005 року, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 відділом реєстрації актів цивільного стану Мостиського РУЮ Львівської області.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторонами за час перебування у шлюбі набуто дві земельні ділянки площею 0,0981 га та 0,0927 га у с. Зимна Вода, Пустомитівського району Львівської області , згідно договорів купівлі - продажу від 27 червня та 8 серпня 1996 року, покупцем у яких зазначено ОСОБА_3 . Доказів придбання таких земельних ділянок за кошти лише одного з подружжя суду надано не було, а тому суд прешої інстанції земельні ділянки площею 0,0927 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , та площею 0,0980 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані у АДРЕСА_6 , підставно визнав спільною сумісною власністю подружжя, і сторонами це не оспорюється.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у поданій до суду 07.03.2006 року позовній заяві просив визнати за ним право власності на земельні ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку, при цьому вказуючи, що на одній з них, в АДРЕСА_1 , знаходиться незавершене будівництво житлового будинку.

Факт наявності станом на 2006 рік незавершеного будівництва на одній із земельних ділянок, які є спільним майном подружжя, зафіксовано і у фототаблицях, долучених до висновку №2150 від 31.07.2006 року судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , проведеної згідно ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.06.2006 року, в мотивувальній частині якого зазначено, що на земельній ділянці площею 0.0927 га в АДРЕСА_6 знаходиться житловий будинок незавершений будівництвом.

Тобто, судом першої інстанції безспірно встановлено, що на момент розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який розірвано в грудні 2005 року, на земельній ділянці по АДРЕСА_6 , знаходилось незавершене будівництво житлового будинку, будівництво якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розпочали за час перебування у шлюбі, про що зазначає ОСОБА_1 у позовній заяві і чого ним не заперечувалось.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №92 від 12 квітня 2007 року, ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_6 , забудовника зобов`язано у встановленому порядку погодити будівництво в районному відділі містобудування та архітектури з отриманням належно затвердженого проекту забудови і розпочати будівництво після отримання дозволу на проведення будівельних робіт.

Як зазначили сторони та підтверджується матеріалами справи, 26 лютого 2009 року Зимноводівською сільською радою ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_6 , 30 березня 2009 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на вказаний будинок, 29 серпня 2012 року ОСОБА_1 видано державні акти про право власності на спірні земельні ділянки, розташовані у АДРЕСА_6 .

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання житлового будинку АДРЕСА_6 спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та його поділ, з метою з`ясування ступеню готовності спірного житлового будинку на момент припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , судом першої інстанції призначалася судова будівельно-технічна, оціночно-будівельна, земельно-технічна та оціночно-земельна експертизи.

Згідно з висновком №4329-4335 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 29.12.2016 року, наданого Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, встановити ступінь готовності житлового будинку загальною площею 200,5 кв.м. житловою площею 106,9 кв.м., що складається з чотирьох житлових кімнат та кухні, який знаходиться за адресою АДРЕСА_6 станом на момент припинення шлюбних відносин, а саме, станом на 08 грудня 2005 року і чи можна з урахуванням цих обставин (встановлених експертом даних про ступінь готовності будинку) провести його поділ в натурі не надається можливим, так як станом на час проведення дослідження, витребувана інформація про ступінь готовності житлового будинку загальною площею 200,5 кв.м., станом на 08.12.2005 року, а саме, які конструктивні елементи були присутні (відсутні) на цей період, в інвентаризаційній справі відсутня та в експертну установу не надійшла.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_8 підтвердив висновок експертизи та пояснив, що визначити ступінь готовності будинку АДРЕСА_6 станом на 08.12.2005 року, не вбачається можливим.

Позивачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, стверджуючи про те, що вона вкладала кошти у будівництво спірного житлового будинку і після розірвання шлюбу, і що спірний житловий будинок було побудовано після їх розлучення за спільні кошти її та колишнього чоловіка ОСОБА_1 , не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень.

За вищенаведеного, враховуючи висновок судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 29.12.2016 рокупро неможливість встановити ступінь готовності житлового будинку АДРЕСА_6 на момент припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 саме станом на 08.12.2005 року, а також про неможливість його поділу натуріза відсутності можливості встановити ступінь готовності житлового будинку на момент припинення шлюбних відносин, вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання житлового будинку АДРЕСА_6 спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та реальний його поділ між сторонами.

Враховуючи висновок судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 29.12.2016 рокупро неможливість встановити ступінь готовності житлового будинку АДРЕСА_6 на момент припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 саме станом на 08.12.2005 року, а також за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження будівництва житлового будинку в тому числі і за кошти ОСОБА_3 , доводи апелянта про те, що суд першої інстанції за відсутності можливості реального поділу житлового будинку повинен був визнати за сторонами право власності на ідеальні частки подружжя без його реального поділу, є необґрунтованими, оскільки за відсутності інформації про ступінь готовності житлового будинку АДРЕСА_6 на момент припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , саме станом на 08.12.2005 року, неможливо визначити ідеальну частку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у житловому будинку.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Левик Я.А.

Струс Л.Б.