Провадження № 2/760/63/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києві в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , 3-я особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у спілкуванні з дитиною та її вихованні, необмежене спілкування з дитиною засобами зв`язку, надання дозволу на оформлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон та тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері, суд

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 31 серпня 2016 року позовні вимоги були роз`єднанні, вимоги про визначення місця проживання дитини виділені в окреме провадження.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 26 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

05 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у спілкуванні з дитиною та її вихованні, необмежене спілкування з дитиною засобами зв`язку, надання дозволу на оформлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон та тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері.

Протокольною ухвалою суду від 04 квітня 2018 року зустрічний позов був прийнятий до розгляду та об`єднаний з первісним позовом.

Ухвалою суду від 20 серпня 2018 року первісний позов ОСОБА_4 був залишений без розгляду.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, позивач просить:

-зобов`язати відповідачку усунути та не чинити йому перешкод у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визначити способи його участі у вихованні та спілкуванні з сином наступним чином: два рази на місяць - перші та другі суботу та неділю кожного календарного місяця - з 16.00 год. п`ятниці до 16.00 год. неділі (з двома ночівлями) без присутності матері з правом забирати дитину за місцем свого проживання; період літніх канікул - протягом одного місяця з 25 липня з 10.00 год. по 25 серпня 17.00 год. кожного року без присутності матері з правом тимчасового виїзду за межі України у його супроводі в межах зазначеного строку з метою оздоровлення, розширення світогляду та спільного відпочинку; період зимових канікул на Різдвяні свята - з 02 січня з 17.00 год. по 10 січня 17.00 год. кожного року без присутності матері з правом забирати дитину за місцем свого проживання; період весняних канікул - протягом першого тижня канікул з 10.00 год. першого дня до 17.00 год. сьомого дня без присутності матері з правом забирати дитину за місцем свого проживання; у період осінніх канікул - протягом першого тижня канікул з 10.00 год. першого дня до 17.00 год. сьомого дня без присутності матері з правом забирати дитину за місцем свого проживання; необмежене спілкування його з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини;

-зобов`язати відповідачку передавати йому сина у визначенні рішенням суду дні та години у приміщенні фойє Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за адресою: 65039, м. Одеса, вул. Каната, 134 (за винятком вихідних та святкових днів, передача дитини в які має відбуватися за поточним місцем зареєстрованого проживання відповідачки);

-дозволити йому оформлення проїзних документів дитини для виїзду сина за кордон України без згоди матері;

-дозволити тимчасовий виїзд за кордон України малолітнього сина без згоди та супроводу матері до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку у його супроводі.

При зверненні до суду позивач посилається на те, що має спільну з відповідачкою дитину, сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з відповідачкою.

З осені 2011 року відповідачка періодично перешкоджає його спілкуванню з дитиною, змінює місця проживання, навчальні та виховні заклади.

Домовленості з відповідачкою щодо порядку спілкування з дитиною виконувалися лише частково, а з серпня 2015 року з вини відповідачки не виконуються взагалі.

Оскільки відповідачка постійно змінює місця проживання, не повідомляючи його про це, він позбавлений можливості відвідувати сина за будь-яким конкретним місцем його проживання.

Вважає, що відповідачка таким чином чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, що є порушенням не тільки його прав, а й прав дитини.

Він є підприємцем, за місцем свого проживання характеризується позитивно, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів не притягувався, шкідливих звичок не має, обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування з дитиною спричинить їй шкоду, не існує.

З урахуванням стану здоров`я сина, режиму його зайнятості, вважає доцільним та таким, що буде відповідати його інтересам, визначити саме вказаний ним порядок його участі у спілкуванні з сином та його вихованні.

З огляду на тривалість та стійкість конфлікту між ним та відповідачкою щодо його права на спілкування з дитиною та її виховання, з метою уникнення зловживань з боку відповідачки та забезпечення реального виконання рішення суду, відсутність постійного та самостійного місця проживання відповідачки, вважає за необхідне визначити конкретне місце передачі дитини та зобов`язати відповідачку передавати дитину у визначеному рішенням суду місці.

Зазначив також, що оскільки відповідачка перешкоджає йому у спілкуванні з сином та не бажає надавати згоди на виготовлення проїзного документа дитини та на виїзд дитини за кордон в його супроводі з метою забезпечення оздоровлення дитини, розширення її світогляду та можливості спільного відпочинку, просить дозволити оформлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон України без згоди матері та дозволити без згоди та супроводу матері на тимчасовий виїзд за межі території України в межах періоду, визначеного для спілкування дитини з ним.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідачки в судовому засіданні позов визнав частково.

Пояснив, що відповідачка не чинила та не чинить позивачу перешкод у спілкуванні з сином.

Підтримав Висновок Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 01 листопада 2016року, яким було визначено способи участі позивача в вихованні та спілкуванні з сином один раз на тиждень щоп`ятниці з 14.00 до 16.00 у присутності матері дитини та представника Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді.

Зазначив також, що питання виїзду дитини за кордон України без дозволу та супроводу матері до визначення участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною відношення не має.

Виходячи з цього, просить вирішити спір з урахуванням позиції відповідачки.

Представник третьої особи в судове засідання неодноразово не з`являвся, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд до відома не поставив.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 7, 8 та 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Судом встановлено, що сторони є батьками дитини, сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Одеського міського управління юстиції в Одеській області.

/ т. 1 а .с. 8 /

Судом встановлено та не спростовується сторонами, між ними існують неприязні стосунки, які є перешкодою для спільного вирішення питань, пов`язаних з вихованням дитини, а також участі позивача, як батька, який проживає окремо, в спілкуванні з нею.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що відповідачка не має постійного місця проживання, часто змінює їх, при цьому не повідомляючи його про це, а тому він позбавлений можливості виконувати свої батьківські обов`язки, гарантовані йому законом.

Зазначену обставину представник відповідачки в судовому засіданні не спростував, про фактичне місце проживання відповідачки з сином повідомити не зміг, проте зазначив, що заперечень щодо спілкування батька з сином на момент розгляду справи в порядку, визначеному Органом опіки та піклування один раз на тиждень, з боку відповідачки немає.

З матеріалів справи вбачається, що в серпні 2015 року відповідачка звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визначення місця проживання дитини.

Висновком Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/243 від 14 червня 2016 року визнано доцільним визначити місце проживання дитини з матір`ю.

/ т. 1 а.с. 18 - 20,80 - 81, 92 - 94, 123 - 126; т. 2 а.с. 168 - 178 /

Позивач у судовому засіданні зазначив і це підтверджується наданими ним доказами, він тривалий час вживає заходи для захисту своїх прав на спілкування з дитиною, звертаючись до державних органів, а також намагаючись узгодити це питання з відповідачкою.

Висновком Служби в справах дітей Одеської міської ради від 05 квітня 216 року було визначено способи участі позивача, як батька, у вихованні дитини шляхом встановлення систематичних зустрічей з сином щопонеділка з 17.00 до 19.00 та щосереди з 17.00 до 19.00, а також у дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків у присутності матері.

Висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № С-3299 від 01 листопада 2016 року за зверненням позивача зобов`язано відповідачку не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька з сином ОСОБА_5 , визначити способи участі позивача в спілкуванні з сином шляхом встановлення систематичних зустрічей з дитиною щоп`ятниці з 14.00 до 16.00 у присутності матері дитини та представника Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що відповідачка не виконувала рішення Служби в справа х дітей від 05 квітня 2016 року, що змусило його звернутися до Органу опіки та піклування, однак і нове рішення від 01 листопада 2016 року відповідачка не виконувала.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надані відповіді Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 лютого 2017 року № С-234 та Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 04 квітня 2017 року № 03-С-29/2 на його звернення щодо невиконання відповідачкою рішення ргану опіки та піклування.

Крім того, з метою встановлення контакту з сином позивач звертався до Одеського обласного інституту удосконалення вчителів Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації.

З листа інституту від 19 жовтня 2016 року на ім`я позивача вбачається, що за результатами спілкування зі сторонами та їх сином було встановлено, що позивач справив враження людини емоційно залученої в ситуацію та зацікавленої в позитивному результаті.

Дитина з батьком не спілкується і не бачиться, з незрозумілих причин сприймає батька як загрозливу і небезпечну для себе та матері постать.

Небажання матері співпрацювати на перших двох зустрічах, а також ігнорування трьох наступних, дає підстави вважати, що перебуваючи з дитиною в тісному контакті, вона може чинити психологічний вплив на сина і формувати негативне уявлення про роль батька, що, в свою чергу, може негативно відбитися на подальшому психоемоційному розвитку дитини.

В матеріалах справи міститься письмове пояснення відповідачки, надане Службі у справах дітей Одеської міської ради, зі змісту якого випливає, що вона не бажає йти назустріч позивачу в його контактах з дитиною, оскільки вважає, що їх спілкування негативно впливає на здоров`я та психіку дитини.

/ т. 2 а.с. 87 - 92, 96, 158 - 159, 179 /

За клопотанням позивача в судовому засіданні був заслуханий спеціаліст-психолог ОСОБА_7 , яка зазначила, що дії відповідачки свідчать про небажання сприяти налагодженню контакту батька з сином, встановлений органом опіки та піклування графік зустрічей батька з дитиною з обов`язковою присутністю матері суперечить інтересам дитини, так як мати, маючи тісний зв`язок з дитиною, може чинити психологічний вплив на сина і формувати негативне уявлення про батька.

Представник відповідачки в судовому засіданні не заперечував небажання відповідачки підтримувати контакти дитини з батьком, зазначаючи, що їх спілкування може мати негативні наслідки для здоров`я дитини, однак заперечень щодо їх зустрічей у присутності матері дитини не мав.

В той же час, на неодноразові запитання позивача щодо місця проживання відповідачки з дитиною, відповіді не надав, як і не обґрунтував, виходячи з цього, можливості позивача зустрічатися з дитиною, місце проживання якої йому невідомо за відсутності будь-яких контактів з матір`ю дитини.

Крім того, небажання відповідачки спілкуванню позивача з сином підтверджується і зайнятою нею позицією в суді, а також звернення до суду з клопотаннями про призначення психологічної експертизи, в яких уже самі питання на вирішення експертів направлені на створення умов, направлених на ізоляцію контактів батька з дитиною.

Суд вважає, що приведене вище свідчить про перешкоди з боку відповідачки в спілкуванні позивача з сином та участі в його вихованні.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім»я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

За змістом статті 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Виходячи з цього, перешкод з боку відповідачки у спілкуванні позивача з сином, суд вважає вимоги позивача в цій частині обґрунтованими.

Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Згідно з ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

В матеріалах справи містяться характеристики позивача, згідно яких він характеризується як відповідальний, висококваліфікований фахівець, порядна та вихована людина із високим рівнем освіти та загальної ерудиції, спиртними напоями не зловживає, не палить, за характером витриманий, сторониться конфліктних ситуацій, соціально стійкий, благополучний у виховному відношенні.

Відповідно до акту обстеження умов проживання квартира позивача з усіма комунальними зручностями, санітарно-гігієнічний стан утримання житла задовільний, умови для проживання дитини з батьком добрі, для дитини належним чином облаштована кімната, де є все необхідне для розвитку та відпочинку.

/ т. 2 а.с. 93 - 95 /

Відповідно до ч.ч.4,5,6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В матеріалах справи міститься Висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № С-3299 від 01 листопада 2016, згідно яким було визначено способи участі позивача з малолітнім сином шляхом встановлення систематичних зустрічей з дитиною щоп`ятниці з 14.00 до 16.00 у присутності матері дитини та представника Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді.

В той же час, з наданих позивачем доказів, наявних у матеріалах справи, вбачається, що негативне ставлення дитини до батька могло бути викликане впливом матері на дитину, яка має тісний зв`язок з нею, а також небажання матері приймати участь у налагодженні його контактів з дитиною.

При цьому відповідачка своєю поведінкою підтверджує небажання контактів дитини з батьком, в тому числі при вирішенні конфлікту за участі Органів опіки та піклування.

З пояснень спеціаліста, наданих в ході розгляду справи, вбачається підтвердження зазначених обставин, а також необхідність в інтересах дитини встановлення графіку зустрічей сина з батьком без присутності матері.

Як зазначено в ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в п.54 рішення від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України» зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

В рішенні Європейського суду з прав люди в справі «Савіни проти України» зазначено, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави.

Враховуючи викладене вище, вік дитини, її постійне проживання з матір`ю та її вплив на формування світогляду дитини, суд вважає доведеними твердження позивача щодо перешкод з боку відповідачки в його спілкуванні з дитино, а також його бажання спілкуватися з дитиною та вжиття заходів для налагодження контакту з нею з урахуванням тривалості часу, протягом якого йому в цьому чиняться перешкоди з боку відповідачки.

Як зазначено вище, Висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № С-3299 від 01 листопада 2016 року визначено способи участі позивача в спілкуванні з дитиною шляхом встановлення зустрічей з дитиною щоп`ятниці з 14.00 до 16.00 у присутності матері дитини та представника Одеського міського центу соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

З цього ж висновку вбачається, що відповідачка чинить позивачу перешкоди в спілкуванні з дитиною, в зв`язку з чим відповідачка була зобов`язана не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком.

Тобто, факт таких перешкод з боку відповідачки встановлений.

Крім того, змінюючи графік зустрічей позивача з дитиною, встановлений Висновком від 05 квітня 2016 року, який не виконувався відповідачкою, та одночасно констатуючи перешкоди з боку відповідачки в спілкуванні позивача з сином, Органом опіки та піклування не обґрунтовано, з яких підстав був змінений раніше прийнятий за 7 місяців до цього висновок з цього питання у бік суттєвого обмеження прав батька та прав дитини на спілкування.

Крім того, погоджуючись з заявою позивача про перешкоди з боку відповідачки в його спілкуванні з дитиною та невиконання нею встановленого регламенту зустрічей батька з дитиною в квітні 2016 року, негативний вплив відповідачки на дитину, висновком органу опіки та піклування без будь-якого обґрунтування встановлено графік спілкування батька й дитини в присутності матері та представника Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

При цьому будь-яких виняткових обставин, виходячи з віку дитини, які б обумовлювали необхідність зустрічей батька з дитиною в присутності інших осіб, не зазначено.

Представник відповідачки, підтримуючи висновок від 01 листопада 2016 року в частині зустрічей дитини з батьком один раз на тиждень, будь-яким чином не обґрунтував необхідність звуження часу спілкування позивача з сином, а також його можливий негативний вплив на дитину, який би давав для цього підстави.

Не обґрунтувавши своє рішення в Висновку, представник Органу опіки та піклування в судове засідання неодноразово не з`являвся, будь-яких додаткових пояснень до висновку не надав і прийняте рішення не обґрунтував.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Савіни проти України» наголосив, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

В статті 18 Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 4 Конвенції дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним.

Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

За змістом статті 12 Закону України « Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 15 Закону передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Заперечуючи проти запропонованого графіку та порядку побачень з сином, позивач посилався на те, що таким чином порушуються його права, як батька, на участь у вихованні малолітнього сина без присутності матері чи інших осіб.

З врахуванням викладеного вище, положень національного та міжнародного законодавства, практики Європейського суду з прав людини, що регулює правовідносини батьків, між якими виник спір щодо участі у вихованні дитини, суд вважає, що приведений у Висновку 3-ї особи порядок участі позивача в вихованні дитини не відповідає принципам цього законодавства.

Судом встановлено, що позивач, як батько дитини, піклується про сина та любить його, активно і стабільно проявляє бажання своєї участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, позитивно характеризується, є матеріально-забезпеченою людиною, має постійне місце роботи та має належні житлові умови.

Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, судом не встановлено, відповідачкою не доведено і будь-яких доказів цьому останньою не надано.

Виходячи з цього, суд вважає, що як Висновок Органу опіки та піклування від 01 листопада 2016 року, так і позиція відповідачки щодо зустрічей позивача з дитиною у присутності матері та представника Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам статей 157, 159 СК України.

Вирішуючи питання щодо порядку та місця спілкування позивача з малолітнім сином, суд приймає до уваги вік дитини, стосунки, які склалися між сторонами, а саме неприязні відносини один до одного та відсутність спільного бажання вирішення ситуації, яка склалася в родині, приходить до висновку про те, що спосіб спілкування позивача з сином не повинен перешкоджати йому разом з дитиною проводити свій час з урахуванням інтересів дитини та її розвитку.

Суд при цьому виходить з того, що при розгляді справи не встановлено обставин, які б могли бути підставою для визначення такого способу спілкування позивача з малолітнім сином, який би обумовлював побачення з дитиною у присутності інших осіб.

Вирішуючи спір, встановивши, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з їхньою спільною дитиною, суд приходить до висновку про те, що особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини, а тому вважає за необхідне визначити способи участі батька у вихованні малолітнього сина, що не суперечить інтересам дитини, наступним чином:

- перші та другі суботу та неділю щомісяця з 18.00 год. п`ятниці до 16.00 год. неділі без присутності матері з правом забирати дитину за місцем свого проживання;

- в період літніх канікул - з 10.00 год. 25 липня до 17.00 20 серпня без присутності матері з правом тимчасового виїзду за межі України на оздоровлення за погодженням з матір`ю;

- у період весняних канікул з 10.00 год. першого дня до 17.00 шостого дня без присутності матері з правом забирати дитину за місцем свого проживання.

Крім того, суд також вважає, що спілкування позивача, як батька, з дитиною не може обмежуватися певними часовими рамками за наявності взаємного бажання до такого спілкування, а тому не знаходить підстав для обмеження такого спілкування.

Виходячи з цього, суд вважає обґрунтованою і вимогу в частині необмеженого спілкування батька з дитиною засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини.

При цьому суд враховує, що сторони, з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини.

Що стосується встановлення місця зустрічей батька з дитиною, заявленого в позові, суд виходить з наступного.

Як зазначено вище, син сторін 2010 року народження, тобто на даний час досяг 9-річного віку.

Як дитина такого віку він має певні навички та бажання, в тому числі в частині організації свого відпочинку, як фізичного, так і культурного, які здатний висловити.

Батько з дитиною знають інтереси одне другого і, з точки зору суду, можуть організувати свої зустрічі на свій розсуд та з урахуванням інтересів одне другого.

Виходячи з викладеного вище, віку дитини та її інтересів у цьому віці, суд не вважає за доцільне ставити організацію зустрічей дитини з батьком в залежність від певного місця, в даному випадку державного органу, запропонованого позивачем.

Щодо решти вимог позивача,суд виходить з наступного.

Відповідно до п.3 ч.3, ч.4 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

При цьому фізичні особи, які реалізують це право, повинні мати при собі відповідні документи, якими для дітей є проїзний документ дитини, порядок оформлення яких регламентується чинним законодавством.

Згідно п.п. 1, 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон.

Відповідно до пп. 2 п. 7 Порядку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників; у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина повинна бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Положеннями Сімейного кодексу України, зокрема, ст.ст. 141, 150, 155 передбачено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Нормами чинного законодавства встановлюються будь-які обмеження щодо зловживання особами своїми батьківськими правами відносно дитини.

Необґрунтована та безпідставна відмова одного з батьків у наданні згоди на оформлення для дитини проїзного документа для виїзду за кордон, здійснена всупереч інтересам дитини, є підставою для звернення до суду з метою вирішення питання про надання дозволу для оформлення такого документа в інтересах дитини без дозволу другого з батьків.

Звертаючись до суду, позивач зазначає, що він матеріально забезпечений, може та бажає надавати синові такі умови відпочинку, які він бажає, в тому числі за кордоном.

В той же час, такої можливості він не має як внаслідок перешкод з боку відповідачки в спілкуванні з дитиною, так і згоди на оформлення проїзного документа для дитини.

Будь-яких доказів наявності такого документа у дитини представник відповідачки суду не надав, заперечуючи саму можливість розгляду даного питання за зверненням позивача.

Як зазначено вище, вирішення батьками питань щодо виховання дитини врегульовано, в тому числі, ст.157 СК України.

З аналізу даної норми закону випливає, що позивач, як батько дитини, не позбавлений права за погодженням з матір`ю дитини вирішувати питання тимчасового виїзду дитини за кордон з метою відпочинку.

Відповідно до ч. ч. 8, 10 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Враховуючи викладені обставини, перешкоди з боку відповідачки в спілкуванні позивача, як батька, з дитиною, уникнення нею контактів з позивачем з метою вирішення питань, пов`язаних з вихованням дитини та участі в цьому батька, суд вважає за доцільне надати позивачу дозвіл на оформлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон без згоди відповідачки.

Щодо виїзду дитини за кордон у супроводі позивача та без згоди відповідачки, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, якими з нього були вилучені норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

-за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

-без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Це відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

В той же час, в даному правовому висновку зазначено, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

За змістом п.4 Правил виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду).

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання.

Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав.

Звертаючись до суду, позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без супроводу матері до досягнення 16-річного віку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові № 6-7961цс15 від 09 липня 2015 року, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди іншого з батьків суперечить положенням статей 141, 153, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов`язків батьків стосовно виховання дитини.

Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди іншого з батьків, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Так, позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди відповідачки, не позбавленої батьківських прав, до досягнення дитиною 16-річного віку.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цього, розміру сплаченого судового збору позивачем при зверненні до суду, межі задоволених вимог, з відповідачки підлягає стягненню 640, 00 гр. судового збору на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 33,51,52 Конституції України, ст.ст.15,16, 313 ЦК України, ст.ст. 1, 7, 18-19, 141, 155, 157, 158, 159 СК України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_4 усунути та не чинити ОСОБА_1 перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити ОСОБА_1 наступні способи участі в спілкуванні та вихованні дитини, сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення зустрічей з дитиною:

- перші та другі суботу та неділю щомісяця з 18.00 год. п`ятниці до 16.00 год. неділі без присутності матері з правом забирати дитину за місцем свого проживання;

- в період літніх канікул - з 10.00 год. 25 липня до 17.00 20 серпня без присутності матері з правом тимчасового виїзду за межі України на оздоровлення за погодженням з матір`ю;

- у період весняних канікул з 10.00 год. першого дня до 17.00 шостого дня без присутності матері з правом забирати дитину за місцем свого проживання;

- необмеженого спілкування з дитиною засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини.

Надати дозвіл ОСОБА_1 на оформлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон на ім.»я сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди матері ОСОБА_4 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 640, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05 серпня 2019 року.

Суддя: Л.А. Шереметьєва