Справа 729/1134/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

01 серпня 2019 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

судді Бойко В.І.,

за участю секретаря судового засідання Шлапак Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, у якій просила визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя : автомобіль GEELI МК, колір червоний, 2013 рік випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Мопед модель CORRADO FIBER, колір червоний, 2008 рік випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та причип модель ПГМФ-830200 колір синій, 2018 рік випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 - загальною вартістю 164 000 грн., дохід отриманий ФОП ОСОБА_2 від підприємницької діяльності за період з 01.04.2018 по 30.06.2018 в розмірі 228285 грн. У порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію: 1/2 частини вартості автомобіля марки GEELI МК, колір черврний, 2013 рік випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що становить 65 000 грн.; 1/2 частини вартості мопеда, модель CORRADO FIBER, колір червоний, 2008 рік випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що становить 10 000 грн.; Ѕ частини вартості причипу, модель ПГМФ-830200 колір синій, 2018 рік випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , що становить 7 000 грн.; 1/4 частину отриманого ФОП ОСОБА_2 доходу від підприємницької діяльності за період з 01.04.2018 по 30.06.2018 року, що становить 57000 грн. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 23 вересня 2014 року з відповідачем перебували у шлюбі, який було розірвано 13 жовтня 2018 року. У період шлюбу за спільні кошти, нею та її чоловіком було набуто вищевказане рухоме майно у власність загальною вартістю 163 000 грн. Спірним автомобілем, мопедом та причепом до автомобіля в період ще їхнього спільного проживання заволодів та розпоряджається відповідач, маючи доступ до всіх документів та ключів на вказані транспортні засоби та переїхавши проживати в с. Затишшя, стверджує, що лише він має право розпоряджатися рухомим майном. Відповідач діє на власний розсуд та жодним чином не погоджує своїх дій щодо користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому необхідно стягнути з відповідача компенсацію за рахунок вартості її частки, котра залишається у нього. Згідно витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01 серпня 2017 року відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність, займається оптовою торгівлею деревиною, будівельними матеріалами та грузоперевозками вантажним автомобільним транспортом. Отриманий відповідачем сукупний дохід як ФОП ОСОБА_2 від підприємницької діяльності, в результаті використання спільного майна подружжя, за період з квітня 2018 по червень 2018 рік складає 228285 грн. У наслідок зазначеного, в порядку поділу спільного майна подружжя, необхідно стягнути компенсацію на її користь. Відповідач добровільно поділити спільне майно категорично відмовився. Після фактичного припинення спільного проживання вона залишилася взагалі без майна.

Позивач у судове засідання не з`явився. У заяві просив справу розглянути без його участі, підтримав позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання неодноразово повідомлявся належним чином, в порядку передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У силу приписів цієї статті з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 72-73, 92, 100-101, 109-110).

Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомив суд про поважність його неявки в судові засідання, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, в порядку передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У силу приписів цієї статті з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 111-112).

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, та керуючись законом, суд приходить до наступного:

Встановлено, що з 23 вересня 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції «23» вересня 2014 року, про що складено актовий запис № 1866. Який був розірваний органами РАГСу 13 жовтня 2018 року.

Позивачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01 серпня 2017 року, відповідно до якого відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність, займається оптовою торгівлею деревиною, будівельними матеріалами та грузоперевозками вантажним автомобільним транспортом. Отриманий відповідачем сукупний дохід як ФОП ОСОБА_2 від підприємницької діяльності за період з квітня 2018 по червень 2018 рік складає 228285 грн., що підтверджено банківськими виписками (а.с. 15-25).

Вирішуючи заявлені позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя суд виходить з наступного.

Згідност.60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Частиною 4ст. 65 СК Українивизначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно ч.1ст. 69 СК Українидружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частино першоюст.70СК України передбачено, щов разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 вищевказаної постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до правової позиції (постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Також, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. При вирішенні даного спору, суд враховує також правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, де встановлено наступне.Статтею 60 Сімейного кодексу Українивизначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 57 Сімейного кодексу Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючинормустатті 60 Сімейного кодексу Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні коштиабо спільна праця подружжя.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80ЦПК Українивизначено,що достатніми єдокази,які усвоїй сукупностідають змогудійти висновкупро наявністьабо відсутністьобставин справи,які входятьдо предметадоказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому суд зазначає що п.п. 1, 3ст. 129 Конституції Українипередбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтями 12 та 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем, всупереч викладеного, не надано докази щодо місцезнаходження майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю та поділити, його наявність на час розгляду справи у відповідача, позивачкою також не надано доказів на підтвердження вартості спірного майна на час слухання справи.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08.11.2017 року по справі №6-1447цс17, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ч.1ст.62 СК України. Для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, так і його якісних характеристик.

У пункті 23Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи зі змісту ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вартість майна повинна бути підтверджена висновком товарознавчої експертизи або погоджена сторонами.

Посилання позивача на придбання в період шлюбу та наявність у власності відповідача автомобіля, мопеду та причепу до автомобіля позивачем не доведено належними та допустимими доказами.

Окрім того, банківські виписки про отриманий відповідачем сукупний дохід як ФОП ОСОБА_2 від підприємницької діяльності за період з квітня 2018 по червень 2018 рік не завірені належним чином, не місцять будь-яких банківських печатей.

Виходячи з викладеного заявлені позовні вимоги суд вважає недоведеними та такими що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст.4,12,13,259,263-265,268ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький районний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя В.І. Бойко