Дата документу 23.07.2019 Справа № 334/2550/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/2550/17 Головуючий у 1 інстанції Баруліна Т.Є.
Провадження №22ц/807/2204/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що під час перебування у шлюбі з відповідачем з 09 серпня 1997 року по 11 червня 2015 року ними було придбане нерухоме майно, житловий будинок АДРЕСА_1 .

На даний час шлюб між сторонами розірвано, у вказаному будинку залишилась проживати відповідач та їх син. Доступу до будинку позивач не має, відповідач замінила замки, до будинку його не впускає, оригінали документів на будинок відповідач утримує у себе, повернути відмовляється, у зв`язку з чим позивачем отримані дублікати вказаних документів. Доступ до будинку необхідний позивачу для можливості спілкування з сином, доступу до належних йому речей, які залишились у будинку, контролю за станом будинку. Іншого власного житла позивач у справі не має, зареєстрований за адресою спірного будинку.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_2 просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності (користування, володіння та розпорядження) будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року та постановити нове, за яким відмовити у задоволенні позову.

Так, доводами апеляційної скарги є те, що судом не прийнято до уваги взагалі факт відсутності предмета спору, відсутності порушеного права позивача та необхідності звернення до суду з вимогами про захист. В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_1 також посилалась на ту обставину, що ОСОБА_2 добровільно покинув будинок та зібрав свої особисті речі, на цей час проживає з іншою жінкою. Крім того, ОСОБА_2 придбав інший житловий будинок, але зареєстрував його на свою мати. Зазначає, що з її боку будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком позивачу не здійснювалось, весь час ключі від будинку були у ОСОБА_2 , а отже відсутні підстави для сплати нею судових витрат позивача. Жодного звернення до поліції або інших правоохоронних органів позивачем здійснено не було, а отже, відсутність жодного доказу порушення права є підставою для відмови у задоволенні позову.

11 липня 2019 року на адресу апеляційного суду в порядку статті 360 ЦПК України від ОСОБА_2 надійшов відзив, який згідно відбитку календарного штемпеля на конверті надісланий 09 липня 2019 року, на вищезазначену апеляційну скаргу. Доводи апеляційної скарги позивач вважає необґрунтованими, зазначив, що між сторонами більше трьох років тривають судові спори, які виникли зі спільних сімейних відносин колишнього подружжя, проте право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, а отже судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно застосовані норми матеріального права. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини третьої статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.03.200 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г, зазначивши що між сторонами існує спір з приводу поділу майна набутого під час шлюбу, проте відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні цим житловим будинком. Судом першої інстанції встановлено в судовому засіданні, що ОСОБА_1 змінила замки у житловому будинку, з огляду на що позивач не може користуватися житловим будинком, а отже то права останнього підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні будинком.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки він ґрунтується на обставинах справи.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, та підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 09 серпня 1997 року зареєстрували шлюб (а.с. 8), який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року (а.с.9-10).

Від даного шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року, та в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказуванню.

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Лучко Н.Г., реєстровий номер 356 (а.с.91).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб,мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Фактично у спірному будинку проживає ОСОБА_1 із сином позивача та відповідача, оскільки ця обставина відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України визнається учасниками справи, та не підлягає доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності або добровільності її визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Не заслуговують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо проживання позивача за іншою адресою, оскільки на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Виходячи зі змісту статті 391 ЦК України, власник має право вимагати від осіб, які є співвласниками житлового приміщення які постійно проживають разом з ним і чинять йому перешкоди у користуванні усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , суд дійшов обґрунтованого висновку, що він не може бути позбавлений права користування та розпорядження своїм житлом на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання та для проживання членів сім`ї.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність спору між сторонами, так, саме ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на небажання, не згоду на вселення ОСОБА_2 у спірний будинок, оскільки просить відмовити у задоволенні його позовних вимог, що підтверджує спір між сторонами, який має вирішуватися в суді.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушені права ОСОБА_2 підлягають захисту шляхом усунення йому перешкод у користуванні спірним житловим будинком шляхом вселення в нього, так як він не може бути протиправно позбавлений права власності на квартиру чи обмежений у його здійсненні.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і взаємний зв`язок доказів в сукупності, встановивши правовідносини, які впливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають до застосуванню до цих правовідносин, колегія приходить до висновку про законність і достовірність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом проведена неправильна оцінка доказів, не враховані фактичні обставини справи та неправильно застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права, що привело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки вони не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: