Постанова

Іменем України

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 367/5375/16-ц

провадження № 61-30395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Кардіологічний санаторій «Ворзель»Національної академії наук України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2016 року у складі судді Пархоменко О. В., ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кардіологічного санаторію «Ворзель» Національної академії наук України (далі - НАНУ) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 квітня 2012 року ОСОБА_1 працював у Кардіологічному санаторії «Ворзель» НАНУ на посаді сторожа. Позивач зазначає, що у період з 02 жовтня 2014 року до 16 жовтня 2014 року він знаходився на стаціонарному лікуванні. Після виписки із лікарні в другій половині дня 16 жовтня 2014 року ОСОБА_1 прийшов з лікарняним листом до адміністрації Кардіологічного санаторію «Ворзель» НАНУ з розмовою його подальшої роботи, не пов`язаної із періодичним цілодобовим перебуванням на ній. Відповідальний працівник санаторію повідомила, що для позивача, крім роботи сторожа, іншої не буде. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 залишив заяву про своє звільнення з 16 жовтня 2014 року за власним бажанням для подальшого розгляду керівником.

16 жовтня 2014 року він був звільнений з роботи.

Позивач вважає, що наказ про звільнення його з роботи є незаконним, оскільки він був звільнений під час тимчасової непрацездатності.

Крім того,позивач вважає, що з вини керівника на підприємстві не функціонує профспілкова організація, а також відсутня колективна угода між адміністрацією та профспілковим комітетом.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив поновити його на посаді сторожа Кардіологічного санаторію «Ворзель» НАНУ з 16 жовтня 2014 року; вважати вимушеним прогулом по вині адміністрації санаторію період з 16 жовтня 2014 року до ухвалення судового рішення про відновлення позивача на посаді сторожа та провести ОСОБА_1 виплату за весь період вимушеного прогулу, виходячи із тарифного посадового окладу сторожа санаторію.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач особисто написав заяву про своє звільнення з 16 жовтня 2014 року. Звільнення було здійснено у повній відповідності до діючого трудового законодавства

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що роботодавець, звільняючи позивача з роботи за власним бажанням, дотримався встановленої законом процедури звільнення, а відтак жодних підстав до задоволення позову не вбачається.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що керівник Кардіологічного санаторію «Ворзель» НАНУ незаконно звільнив його із займаної посади сторожа, судами залишено поза увагою, що позивача перебував на лікарняному та мав приступити до роботи 17 жовтня 2014 року.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 12 квітня 2012 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду сторожа до Кардіологічного санаторію «Ворзель» НАНУ.

Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого Комунального закладу «Ірпінська центральна міська лікарня» № 7523/1070 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 02 жовтня 2014 року до 16 жовтня 2014 року.

16 жовтня 2014 року ОСОБА_1 подав заяву до Кардіологічного санаторію «Ворзель» НАНУ, в якій просив звільнити його з посади сторожа з 16 жовтня 2014 року за власним бажанням.

Згідно із наказом від 16 жовтня 2014 року № 52 К ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України, підстава - заява ОСОБА_1 .

З наказом про звільнення позивач був ознайомлений 16 жовтня 2014 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк про який просить працівник.

Виходячи з наведених положень статті 38 КЗпП України, звільнення за вказаною трудовою нормою відбувається з ініціативи робітника і підставою звільнення з роботи працівника за власним бажанням є подання ним відповідної заяви.

Встановлено, що 16 жовтня 2014 року ОСОБА_1 , який є пенсіонером, подав заяву до Кардіологічного санаторію «Ворзель» НАНУ, в якій просив звільнити його з посади сторожа з 16 жовтня 2014 року за власним бажанням.

Оскільки заперечень щодо підстав та дати звільнення у роботодавця не виникло, урахувавши, що ОСОБА_1 є пенсіонером, згідно із наказом від 16 жовтня 2014 року № 52К позивач у справі був звільнений із займаної посади за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України, підстава - заява ОСОБА_1 .

При цьому, оскільки звільнення відбувалося з ініціативи робітника, то встановлені статтею 40 КЗпП України обмеження щодо неможливості звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності на цей випадок не розповсюджувалися, оскільки вказана норма права розповсюджує свою дію на звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

З таких же підстав не вимагалося передбачене статтею 43 КЗпП України отримання роботодавцем попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням. Крім того встановлено, що первинна профспілкова організація в Кардіологічному санаторії «Ворзель» відсутня.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Встановлено, що позивачем суду не надано доказів на підтвердження тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

При таких обставинах суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, урахувавши, що позивачем, який є пенсіонером, власноручно, без будь-якого тиску написано заяву про звільнення за власним бажанням, дійшли обґрунтованого висновку про те, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржене рішення суду апеляційної інстанцій ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило