Провадження № 22-ц/801/1674/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 рокуСправа № 127/23281/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Марчук В.С.,

за участі секретаря судового засідання Богацькій О.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2019 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Медяною Ю.В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 з участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з червня 2008 року по січень 2015 року позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, від яких у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 вказує, що сімейні відносини з відповідачем не склалися, між ними виникали постійні сварки і скандали, на початку січня 2015 року позивач з дочкою почали жити окремо від відповідача. Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 ухиляється від обов`язку утримання дочки, не цікавиться її життям, захопленнями. Дочка проживає з позивачем і перебуває на її утриманні.

Позивач зазначає, що з дня народження доньки відношення батька до неї було завжди байдужим, він не приймає участі у її вихованні, не відвідує школу, не вітає з днем народження та іншими святами. Нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками призвело до того, що дитина дуже ображена на батька, не пам`ятає його, не згадує, у зв`язку з чим просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції під час розгляду справи не взяв до уваги пояснення доньки, не дав їм належну оцінку, а тому рішення ухвалено не в інтересах дитини. Крім того суд не взяв до уваги заяву, яка міститься в матеріалах справи, що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі, та не заперечує, щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки, а також інші письмові докази, які були надані нею в суді першої інстанції.

Письмових відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Позивач та Служба у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин. Належним чином були повідомлені.

Від адвоката позивача надійшло клопотання, в якому він просить розгляд справи відкласти, в зв`язку з перебуванням його у відпустці.

Суд вирішив відмовити у задоволенні даного клопотання, оскільки причини неявки адвоката не є поважними. Враховуючи дотримання процесуальних строків розгляду справи , апеляційний суд вирішив розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб, неявка яких, крім іншого не перешкоджає її розгляду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, який заперечив щодо поданої скарги, а також просив не позбавляти його батьківських прав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем.

ОСОБА_3 навчається у 4 класі Вінницького приватного православного навчально-виховного комплексу святого Миколая.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись нормами СК України, Декларації прав дитини та Конвенції про права дитини, свій висновок мотивував тим, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини. Тому суд не вбачав необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу ,як позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із ч. 2 та 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів дитини і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

За змістом роз`яснень, викладених у п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для позбавлення батьківських прав слід впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Зазначені роз`яснення були враховані судом першої інстанції.

За результатами оцінки наданих сторонами доказів , пояснень дитини та показань свідків суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58).

Судом першої інстанції було взято до уваги висновок наданий Виконавчим комітетом Вінницької міської ради №01-00-011-275 від 03.01.2019, щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 .

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженні №52229179 за виконавчим листом №127/12065/16-ц від 26.07.2016 (а.с. 62), виданим Вінницьким міським судом Вінницької області вбачається, щомісячно здійснюється відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 .. Однак заборгованість відповідача зі сплати аліментів, станом на 31.10.2018 р., яка становить 751,65 грн. не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Як вбачається з пояснень доньки ОСОБА_3 , останнім часом відповідач виявляв інтерес до дитини, почав дзвонити до неї, на день народження подарував 2000 грн., тобто вона хотіла б спілкуватись з батьком.

Позовні вимоги базуються лише на тому, що батько недостатньо уваги приділяє доньці та не повною мірою сплачує аліменти. Ці вимоги не містять посилання на необхідність захистити дитину від будь-якої небезпеки, або будь-яких інших переконливих доводів щодо застосування крайнього заходу впливу на батька.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відсутність безумовних підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. При цьому належних і допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками і те що, батько дитини бажає спілкуватися з донькою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Так в суді першої інстанції дитина пояснила , що батько нею не цікавиться і під час спілкування з ним їй нудно. Останнім часом він почав до неї телефонувати, сама вона йому не телефонує. Під час зустрічей батько нічого їй не купує, один раз дитина була у батька вдома. Дитина повідомила, що батько часто кричав на матір, тому їй страшно бути з ним поряд. Вона хотіла б спілкуватися з батьком, він їй не зробив нічого поганого, однак не хоче, щоб він приймав участь у її вихованні. На день народження у 2018 році батько подарував їй 2000 гривень.

Зазначене, як правильно зробив висновок суд, свідчить про те, що в діях відповідача відсутня винна поведінка щодо власної доньки та така поведінка змінюється в кращу сторону.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав правової оцінки поясненням дитини та показанням допитаних свідків, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та такими, що зводяться до переоцінки цих доказів апеляційним судом, оцінку яким вже дав суд першої інстанції.

Доводи ОСОБА_1 , що суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, також колегія суддів вважає безпідставними. Оскільки висновок органу опіки та піклування оцінювався судом як один із доказів. Крім того судоми було враховано інші докази, пояснення сторін та свідків у справі.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги заяву відповідача до Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2018, у якій він визнав позов, оскільки відповідач в подальшому, як на засіданні органу опіки та піклування, так і в ході розгляду справи заперечував проти позову і просив не позбавляти його батьківських прав.

В суді апеляційної інстанції він пояснив, що таку заяву написав на прохання позивача, оскільки вона не погоджувалась зняти з реєстрації доньку в квартирі, де проживає відповідач. Така необхідність виникла, в зв`язку з оформленням субсидії.

Доводи позивача, що відповідач не приймає участі у додаткових витратах на навчання та лікування доньки, не заслуговують на увагу, оскільки такі питання вирішуються шляхом пред`явлення окремого позову у порядку визначеному СК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі висновки суду спростовують, а тому підлягають відхиленню.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне, обґрунтоване, справедливе рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає , що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 липня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

В.С. Марчук