Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 520/9169/15-ц

провадження № 61-25394св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - прокурор Одеської області в інтересах держави та Одеської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Управління Держземагентства у місті Одеса, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави та Одеської міської ради на рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 листопада 2015 року у складі судді Куриленко О. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави та Одеської міської ради звернувся до суду з позовом, у якому просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4, нормативною вартістю 4 483 020,30 грн, загальною площею 0,5642 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд.

Позовні вимоги заступник прокурора Одеської області обґрунтував тим, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні ОСОБА_1 без законних на те підстав, оскільки була відчужена з державної власності у спосіб, що не передбачений законом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 20 листопада 2015 року у задоволені позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави та Одеської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з цим позовом.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2017 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 листопада 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, що надійшла у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Одеської області в інтересах держави та Одеської міської ради подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, у зв`язку з чим дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, прокурор зазначав, що судами попередніх інстанцій невірно застосовано до спірних правовідносин норми статей 257, 261 ЦК України, щодо строків позовної давності.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Рух справи

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 520/9169/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі, яке поновлено ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при державному комітеті України по земельних ресурсах про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії, визнано за ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 5 642 кв. м, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд.

Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 державний акт на право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 5 642 кв. м., яка знаходиться АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд.

Встановлено порядок виконання рішення та визначено, що рішення є підставою для зобов`язання Одеського міського управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах підписати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 державний акт на право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 5 642 кв. м., яка знаходиться на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд.

На підставі постанови суду 31 серпня 2007 року вищевказаним громадянам видано державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на спірну земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер НОМЕР_4 , та який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №67.

21 грудня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_1 - придбав земельну ділянку площею 0, 5642 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд.

28 лютого 2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі на підставі зазначеного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 видано державний акт серії НОМЕР_5 на право власності на цю земельну ділянку, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 21.

У подальшому, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року постанова Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2007 року скасована за апеляційною скаргою Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради та Одеської міської ради, у задоволенні позову ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при державному комітеті України по земельних ресурсах про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності на земельну ділянку відмовлено у повному обсязі.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Обґрунтовуючи підстави позову, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння її власника - Одеської міської ради не з її волі, а іншим шляхом, у зв`язку з чим просив витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

За змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження 14-132цс18).

Суди, встановивши, що Одеська міська рада як уповноважений орган власника територіальної громади міста Одеси рішення про передачу спірної земельної ділянки із земель комунальної власності територіальної громади у приватну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 чи будь-якої іншої особи не приймала, земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади міста Одеси не з волі громади, а іншим шляхом, а саме: на підставі рішення суду про визнання права власності на земельну ділянку, яке було згодом скасовано, застосував положення частини першої статті 388 ЦК України та зробив висновок про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки у відповідача.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 19 листопада 2015 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_8 подав заяву про застосування позовної давності.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження 14-132цс18) зазначено, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Під час розгляду цієї справи суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановив порушення прав Одеської міської ради з огляду на те, що остання не вчиняла дій щодо розпорядження земельною ділянкою у спосіб, передбачений законом, шляхом прийняття відповідного рішення, а судове рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2007 року, на виконання якого був виданий державний акт, було скасоване, відчуження майна відбулось без вираження волі територіальної громади міста Одеси.

При цьому, суд дійшов висновку про відмову у позові, врахувавши те, що постанова Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2007 року була скасована за наслідками розгляду апеляційної скарги саме Одеської міської ради, що свідчить про те, що про вибуття спірної земельної ділянки з її власності Одеській міській раді було відомо ще 24 травня 2012 року.

Тобто трирічний строк, встановлений законом для подання до суду вказаного позову, збіг 25 травня 2015 року.

Одеська міська рада до суду з позовом взагалі не зверталась, у той час як прокуратура Одеської області подала позов до суду лише 30 червня 2015 року, тобто, пропустивши позовну давність; прокурор не заявляв клопотання про поновлення позовної давності, а суд відповідно не встановлював підстав поважності пропуску такого строку.

Таким чином, установивши, що прокурор звернувся до суду поза межами позовної давності, про застосування наслідків якої заявляв відповідач, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що Одеській міській раді не було відомо про набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, рада дізналася про зазначену обставину лише з листа прокуратури у квітні 2015 року є безпідставними, оскільки судами встановлено, що представник Одеської міської ради приймав участь у розгляді справи за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Управління освіти та науки виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсними, витребування майна та виселення, за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа: виконавчий комітет Одеської міської ради про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном, судове рішення в якій ухвалено Київським районним судом м. Одеси 07 грудня 2010 року.

Аргументи скарги про те, що перебіг позовної давності почався у 2015 році, коли прокурору стало відомо про необхідність захисту прав та інтересів держави за результатами опрацювання інформації, отриманої прокуратурою від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 29 квітня 2015 року, є безпідставними, оскільки прокурор не є самостійним позивачем у цій справі.

Посилання прокурора на те, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність не застосовуються до позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України, колегія відхиляє з таких підстав.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність.

Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 14-183цс18, від 05 грудня 2018 року у справі 14-132цс18.

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі обставини та висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів, а також незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували.

Згідно з положеннями статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 листопада 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави та Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко

В. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат