Справа № 522/3421/19
УХВАЛА

22 серпня 2019 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Єршова Л.С., дослідивши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту непроживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту непроживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час. Заінтересованою особою по справі заявник вказав ОСОБА_2 .

Мета подання заяви про встановлення факту ОСОБА_1 не визначена.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 12 серпня 2019 року залишено без руху заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту непроживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час, залишити без руху та надано заявнику строк 10 днів з дня вручення зазначеної ухвали для усунення недоліків, а саме: - у заяві необхідно зазначити мету встановлення факту, причину неможливості одержання документів, що посвідчують факт.

13 серпня 2019 року ОСОБА_1 отримав вказану ухвалу суду, а 21 серпня 2019 року подав заяву на її виконання, в якій зазначив, що метою його звернення до суду є необхідність юридично довести житлово-комунальним органам невідворотності факту неспоживання його сином ЖК послуг та їх неправомірні претензії сплачувати гроші за відсутню людину, яка має свою сім`ю за іншою адресою, комунальники вимагають відповідне рішення суду по даному факту.

Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження по справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з зняттям з реєстрації місця проживання.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом по справі № 766/817/17.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В свою чергу, як вже зазначалось, законодавством (ЖК Української РСР, Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні») визначено порядок визнання судом осіб такими, що втратили право користування жилою площею через тривале непроживання у ньому, та порядок зняття осіб з реєстрації місця проживання.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановленняфактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

На думку судді, у даному випадку існує спір про право, оскільки встановлення факту за заявою ОСОБА_1 безпосередньо впливає на житлові права ОСОБА_3 .

Крім того, ОСОБА_1 фактично на встановлення факту непроживання у квартирі ОСОБА_3 посилається у запереченнях проти нарахування до сплати житлово-комунальних послуг.

Враховуючи викладене, на думку судді, у даному випадку існує спір про право, і такий спір підлягає вирішенню виключно у позовному провадженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Також суддя зазначає, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 253 ЦПК України в порядку окремого провадження судом підтверджуються або встановлюється відсутність юридичних фактів, які мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів заяви ОСОБА_1 (безпосередньо заява, в якій заявник самостійно зазначає місце свого проживання, акт про непроживання ОСОБА_3 ), він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , 1983 року народження, факт непроживання якого бажає встановити заявник, є повнолітньою особою, та зарєестрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, заявник ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований ОСОБА_3 , та не може сплачувати комунальні послуги за користування вказаною квартирою.

Жодних відомостей, яке значення має факт реєстрації ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , для охорони прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , або для створення умов здійснення ним особистих немайнових чи майнових прав, або як цей факт може підтвердити наявність чи відсутність неоспорюваних прав ОСОБА_1 , заявник до суду не надав.

Таким чином у відкритті провадження по справі слід відмовити та роз`яснити заявнику його право звернутися до суду в позовному провадженні.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 315, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту непроживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час.

Роз`яснити заявнику, що він має право звернутись до суду з позовною заявою в порядку цивільного судочинства.

Ухвалу може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Л.С. Єршова