КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді І інстанції - Таран Н.Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8756/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва, Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди, завданої внаслідок незаконної дії або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Прокуратури м. Києва, Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України та просила стягнути з Державної казначейської служби України: - 2 000 грн витрат, понесених на виготовлення документів; - 14 784 грн витрат на проїзд у громадському транспорті; - 16 00 витрат на лікування; - 40 000 грн заборгованості за комунальні послуги; - 282 000 грн упущеної вигоди; - 210 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в провадженні слідчого СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві Блажка Є.Ю. перебуває кримінальне провадження № 0013297 від 18 вересня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, в якому вона визнана потерпілою.

У зв`язку з неналежним виконанням слідчим Деснянського УП ГУНП в м. Києві Блажком Є.Ю. своїх обов`язків при проведенні досудового розслідування у зазначеному кримінальному проваджені, вона 03 квітня 2017 року звернулася до Прокуратури м. Києва із заявою про вчинення вказаним слідчим злочину. Однак її заява у порушення статті 214 КПК України була залишена без реагування.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року уповноважених осіб Прокуратури м. Києва зобов`язано внести відомості про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за заявою ОСОБА_1 від 03 квітня 2017 року за вхідним №214-ЗП.

11 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Прокуратури міста Києва із новою заявою про вчинення кримінального правопорушення прокурором м. Києва Лівочко М. А, проте відомості до ЄРДР протягом 24 годин у порушення статті 214 КПК України внесені не були.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року зобов`язано службову особу Прокуратури м. Києва, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зареєструвати заяву ОСОБА_1 від 11 травня 2017 року та внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення у відповідності до вимог статті 214 КПК України.

У зв`язку із невиконанням зазначених судових рішень працівниками Деснянського УП ГУНП в м. Києві та Прокуратури м. Києва їй була заподіяна майнова та моральна шкода, яка підлягає стягненню з Державної казначейської служби України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 10000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу 10 вересня 2018 року, яку мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та мало вмотивованим.

Свою апеляційну скаргу мотивувала тим, що відповідачі у справі як органи досудового слідства, на яких Законом покладений обов`язок розкривати, розслідувати належним чином злочини, своїх обов`язків не виконують. Більш того, вчиняють дії направленні на приховання злочинів, не реєструють у встановленому чинним законодавством порядку заяви в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, що змусило її звертатися до судів, встановлювати вказану бездіяльність відповідачів - прокуратури та поліції неправомірною, витрачати на це свій час, кошти, а також здоров`я, тому вважає, що її позовні вимоги неправильно вирішені судом першої інстанції , недостатньо стягнуто коштів на відшкодування моральної шкоди, та неправомірно відмовлено у стягнення коштів на відшкодування матеріальної шкоди. Просила апеляційну скаргу задовольнити.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року по даній справі, апеляційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора м. Києва залишені без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року визнано неподаною та повернуто.

Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року скасовано, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

При новому апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримала, та просила суд задовольнити її позов у повному обсягу, оскільки мотиви, з яких суд відмовив у стягненні матеріальної шкоди, та визначив розмір відшкодування моральної шкоди, на її думку, є неналежно обґрунтованими з урахуванням терміну на протязі якого відбуваються вказані події.

Представник відповідача у справі - прокурор П`яних М.Є. заперечив щодо доводів викладених апелянтом та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд обґрунтовано врахував положення ст. 1176 ЦПК України щодо відсутності підстав для відшкодування матеріальної шкоди. А окрім того з врахуванням постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року та постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року ухвалених в цій справі, щодо обґрунтованості стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та його розміру за бездіяльність, не вбачає підстав для збільшення вказаного розміру.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, що з`явилися на розгляд справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Прокуратури м. Києва із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка зареєстрована за вхідним №214-ЗП.

У зв`язку з невнесенням відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Прокуратури м. Києва.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано уповноважених осіб Прокуратури м. Києва внести відомості до ЄРДР за її заявою про вчинення кримінального правопорушення від 03 квітня 2017 року за вхідним №214-ЗП та розпочати досудове розслідування, про що проінформувати заявника.

18 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Прокуратури м. Києва з клопотанням про виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року.

В подальшому ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Прокуратури м. Києва із заявами про зобов`язання виконати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року.

Згідно з протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 11 травня 2017 року слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу Прокуратури м. Києва Мурашовим Р.В. прийнято усну заяву від ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення, вчинене прокурором м.Києва Лівочко М.А., щодо невиконання ухвали суду.

11 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просила зобов`язати службову особу Прокуратури м. Києва внести відомості, викладені у її заяві від 11 травня 2017 року, до ЄРДР та розпочати розслідування, оскільки в порушення вимог статті 214 КПК України подана нею заява не була зареєстрована та внесена до ЄРДР.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року зобов`язано службову особу Прокуратури м. Києва, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зареєструвати заяву ОСОБА_1 від 11 травня 2017 року та внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог статті 214 КПК України.

Підставою звернення ОСОБА_1 з позовом про відшкодування моральної шкоди є протиправна бездіяльність уповноважених осіб Прокуратури м. Києва щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання відповідних заяв.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто вказаним Законом визначений перелік випадків при яких держава здійснює відшкодування матеріальної шкоди особі, яка потерпіла від неправомірних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Суд першої інстанції вирішуючи вказаний спір обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність та не доведеність позивачкою підстав для відшкодування їй витрат матеріального характеру, оскільки обставини, викладені нею в позові, не передбачені ст. 1176 ЦК України та ст. 2 Закону України від 1 грудня 1994 року "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", а витрати, які вона зазначає не є витратами зазначеними у ст. 3 цього ж Закону.

Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено ст. 1173, 1174 ЦК та частиною першою статті 13 Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" вирішено судом першої інстанції правильно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Сума шкоди визначена з врахуванням обставин заподіяння шкоди тривалості заподіяння, а тому колегія суддів не вбачає підстав для збільшення його розміру, визначеного судом в оскаржуваному рішенні.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 374, статтею 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 8 серпня 2019 року .

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв