КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року

м. Київ

справа №2-693/11

провадження № 22-ц/824/9557/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Стрижеуса А.М., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

заявник - старший державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шемберко Олег Петрович

заінтересовані особи - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року у складі судді Войтенко Т.В.

у справі за поданням старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шемберка Олега Петровича про примусове проникнення до житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року старший державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шемберко О.П. звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житлового приміщення.

В обґрунтування вимог зазначав, що на примусовому виконанні у виконавчій службі перебуває виконавче провадження №37850548 з примусового виконання виконавчого листа №2-693/11 від 24 квітня 2013 року, виданого Подільським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» боргу у розмірі 58 258,74 доларів США. Виконавче провадження за вказаним виконавчим листом відкрито 13 травня 2013 року головним державним виконавцем Хлистуненком С.С. за місцем проживання та знаходженням майна боржника.

Указував на те, що з метою забезпечення виконання рішення суду, було вчинено ряд виконавчих дій, а саме, 07.08.2013 та 03.12.2014 року винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 01.08.2014 року направлено запити до органів, що здійснюють реєстрацію прав власності на майно.

Згідно даних АІС «Автомобіль» МВСУ в м. Києві транспортних засобів за боржником не зареєстровано. Згідно довідки з УПФУ боржник перебуває на обліку як пенсіонер та отримує пенсію, яка нараховується у Виплатному центрі ПФУ в м. Києві.

Разом з тим, посилаючись на довідку Київського міського БТІ та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначав, що за боржником на праві власності зареєстровано нерухоме майно, а саме, земельна ділянка площею 2,1302 га на території Ставківської сільради Бершадьського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 .

Ураховуючи те, що виявлене й арештоване майно боржника, зокрема, квартира АДРЕСА_2 , перебуває в іпотеці у ПАТ «Універсал Банк» відповідно до іпотечного договору №1893 від 18.06.2007, уважав за доцільне звернути стягнення на майно боржника шляхом його опису й арешту з метою подальшої його реалізації з електронних торгів у рахунок погашення заборгованості.

Зазначав, що неодноразово здійснював вихід за вищевказаною адресою, проте провести виконавчі дії не виявилося можливим, оскільки доступу до приміщення квартири надано не було, про що складено відповідні акти.

Посилався на те, що боржником рішення суду в самостійному порядку не виконується та безпідставно не надається доступ до приміщення квартири для вчинення виконавчих дій з метою повного й фактичного виконання рішення суду.

Ураховуючи викладене, просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до квартири АДРЕСА_2 для проведення опису та арешту вказаного нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року подання старшого державного виконавця задоволено.

Надано дозвіл примусово увійти до приміщення квартири АДРЕСА_2 , яка частково належить ОСОБА_1 , для опису та арешту майна боржника за виконавчим провадженням №37850548.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, 31 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні подання, посилаючись на те, що ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

У мотивування вимог зазначає, що державним виконавцем не надано відомостей стосовно того, що саме боржник перешкоджає та ухиляється від добровільного виконання рішення суду.

Звертає увагу на те, що є співвласником квартири АДРЕСА_2 , на праві власності їй належить лише Ѕ частина кватири, частки у праві власності на яку не виділені в натурі. Також зазначає, що в даній квартирі не має ані власного майна, ані особистих речей.

Окрім того, вказує на те, що проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Посилається на те, що неодноразово пояснювала державному виконавцю, що у квартирі АДРЕСА_2 особисто не проживає, місцем її проживання та реєстрації є квартира АДРЕСА_1 .

Указує на те, що державним виконавцем не було повідомлено боржника про його дії, також як і не повідомлено про подання до суду.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_1 перешкоджала вільному доступу державного виконавця до свого житла в смт. Володарка.

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник ПАТ «Універсал Банк» у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегією суддів вирішено проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання старшого державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконується, боржник ОСОБА_1 обізнана про наявність виконавчого провадження, однак ухиляється від виконання рішення суду впродовж тривалого часу.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що на примусовому виконанні у Подільському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебуває виконавче провадження №37850548 з примусового виконання виконавчого листа №2-693/11 від 24.04.2013 року, виданого Подільським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» боргу в розмірі 58 258,74 доларів США.

13 травня 2013 року головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-693/11, виданого 24 квітня 2013 року. Надано боржнику строк до 20 травня 2013 року для добровільного виконання рішення суду.

07 серпня 2013 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме, квартири, що належить боржнику, АДРЕСА_2 , у межах суми звернення стягнення 64 084,61 грн.

Згідно копії Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 04 грудня 2014 року, накладено арешт на все рухоме майно ОСОБА_1 на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 грудня 2014 року.

У ході проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню державним виконавцем здійснено відповідні запити до Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України та встановлено, що боржник ОСОБА_1 на обліку в органах ДФС не перебуває, інформація щодо сум доходу відсутня, інформація щодо праці за трудовими цивільно-правовими договорами та про останнє місце роботи відсутня, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (Подільський район) та розмір її пенсії складає 1 497 грн.

Згідно довідки Київського міського БТІ та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником ОСОБА_1 на праві власності зареєстровано нерухоме майно, яке знаходиться під арештом виконавчої служби, а саме:

- земельна ділянка площею 2,1302 га на території Ставківської сільради Бершадьського району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

- квартира АДРЕСА_1 ;

- квартира АДРЕСА_2 .

Окрім того, з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта убачається, що вищезазначені квартири є предметом іпотеки.

З копії довідки форми №3 вих. №3394 від 25 липня 2016 року Центру Комунального сервісу №73 убачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 23 липня 2015 року та є власником особового рахунку. За вказаною адресою також зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (онука), ОСОБА_4 .

Як свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по Ѕ частині.

Відповідно до акту державного виконавця, 28 лютого 2019 року старшим державним виконавцем Шемберком О.П. здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_4 та у присутності представника ПАТ «Універсал Банк» Тарана В.А. встановлено, що перевірити майновий стан боржника, здійснити опис та арешт даної квартири не виявилось можливим, оскільки доступу державному виконавцю до приміщення не надано.

28 лютого 2019 року державним виконавцем здійснено виклик боржника ОСОБА_1 , яким зобов`язано останню з`явитися до виконавця 01 березня 2019 року щодо сплати боргу за виконавчим документом № 2-693/11 або надання підтверджуючих документів про сплату.

Згідно акту державного виконавця від 04 квітня 2019 року, державним виконавцем Шемберком О.П. у присутності представника ПАТ «Універсал Банк» Тарана В.А. та ОСОБА_1 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_4 провести виконавчі дії з опису та арешту майна боржника не виявилось можливим, оскільки доступу до приміщення квартири ОСОБА_1 не надано. Акт підписано державним виконавцем Шемберком О.П., представником ПАТ «Універсал Банк» Тараном В.А. та особисто ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 вказаного закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У відповідності до вимог частини 1 статті 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом - стаття 10 Закону.

Згідно з частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Таким чином, при примусовому виконанні судового рішення державним виконавцем вчинені всі можливі виконавчі дії та в повній мірі вжито заходів щодо розшуку майна боржника.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Визначальним при розгляді подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника є лише факт невиконання рішення та неможливість державного виконавця потрапити до жилого приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна.

Законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Відповідно до ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Таким чином, державний виконавець у порядку, визначеному законом, звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника, оскільки з огляду на проведені державним виконавцем виконавчі дії по виконавчому провадженню та отриману інформацію щодо майнового стану боржника та наявного у останнього майна, єдиним можливим засобом виконання судового рішення є примусове проникнення до житла боржника для опису та арешту майна з метою подальшої його реалізації в рахунок погашення заборгованості.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 обізнана про наявність виконавчого провадження відносно неї та про дії державного виконавця, вчинені з метою здійснення арешту та опису майна боржника, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 в акті державного виконавця від 04 квітня 2019 року (а.с. 27).

Отже, судом першої інстанції достовірно встановлено, що боржник у добровільному порядку рішення суду не виконує та чинить перешкоди державному виконавцю у здійсненні виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення суду, а тому колегія погоджується з висновком місцевого суду про наявність усіх правових підстав для задоволення подання про примусове проникнення до житла.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд неправомірно зазначив про необхідність надання доступу до житла з метою арешту всієї квартири є безпідставні, оскільки в ухвалі суду зазначено, що доступ надається до квартири, яка частково належить ОСОБА_1 , з метою опису та арешту майна боржника по виконавчому провадженню №378505448.

Надання державному виконавцю доступу до житлового приміщення боржника з метою опису та арешту майна не порушує прав скаржника з огляду на те, що виконавець, отримавши доступ до житла боржника, при здійсненні виконавчих дій має діяти у суворій відповідності із Законом та має право арештовувати та вилучати лише майно боржника.

При цьому, в разі арешту майна ОСОБА_1 при здійсненні виконавчих дій, остання має право оскаржити постанови державного виконавця щодо арешту її майна.

Разом з тим, у даній справі вирішенню підлягає виключно питання примусового проникнення до квартири, яка на праві власності,в тому числі, належить і боржнику, а не звернення стягнення на її майно.

Окрім того, з огляду на те, що нормами статті 439 ЦПК України передбачено право проникнення до житла особи (відмінної від боржника), в якої знаходиться майно боржника, апеляційний суд уважає безпідставним твердження апелянтапро неможливість надання такого дозволу у квартиру, яка на праві спільної часткової власності належить кільком особам.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, неспроможними є доводи апелянта про те, що частка боржника у вказаній квартирі не виділена, оскільки відповідно до відомостей Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 .

Безпідставними також є аргументи апелянта про те, що вона в квартирі АДРЕСА_2 особисто не проживає, місцем її проживання та реєстрації є квартира АДРЕСА_1 , оскільки згідно копії паспорта ОСОБА_1 , долученої останньою до апеляційної скарги, боржник зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 27 травня 2019 року, тобто після постановлення оскаржуваної нею ухвали.

З огляду на зазначене, колегія уважає, що суд першої інстанції, задовольняючи подання державного виконавця, правомірно виходив з того, що боржник, будучи обізнаною про наявність виконавчого провадження, рішення суду у добровільному порядку не виконує, такі дії боржника призводять до тривалого невиконання рішення суду за виконавчим листом, матеріалами справи підтверджено факт невиконання рішення суду та відсутність у державного виконавця можливості вчиняти виконавчі дії, у зв`язку з чим обґрунтовано задовольнив подання державного виконавця і надав останньому дозвіл на примусове проникнення до житла ОСОБА_1 .

Щодо посилань апелянта на те, що її не було викликано до суду для надання пояснень та доказів, то такі доводи є безпідставними та не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до вимог частини другої статті 439 ЦПК України суд розглядає питання про примусове проникнення до житла негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

Окрім того, посилаючись на відсутність виклику у судове засідання для надання пояснень та доказів по справі при вирішенні питання примусового проникнення до житла боржника, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б могли стати підставою для відмови у задоволенні такого подання державного виконавця, і на стадії апеляційного перегляду справи.

Приписами статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Оскільки право на звернення до суду гарантоване статтею 6 Конвенції, таке право передбачає практичне виконання остаточних судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

У справі «Soering vsUK» [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду не виконується з 2012 року всупереч нормам статті 129-1 Конституції України, якою визначено, що рішення суду є обов`язковим до виконання, з урахуванням того, що боржнику відомо про наявність виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості, про що, зокрема, свідчить підписаний нею акт державного виконавця від 04 квітня 2019 року.

Отже, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про умисне ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, та уважає, що надання державному виконавцю дозволу на примусове проникнення до житла боржника є адекватним ступенем втручання до його права, права інших осіб та узгоджується з положеннями національного законодавства і практикою Європейського суду з прав людини, з метою забезпечення принципу верховенства права та обов`язковості виконання судового рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 серпня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді А.М. Стрижеус

Л.Д. Махлай