Р І Ш Е Н Н Я 538/1116/16-ц

і м е н е м У к р а ї н и 2/538/2/19

17 липня 2019 року Лохвицький районний суд Полтавської області

У складі: головуючого-судді Бондарь В.А.

за участю секретаря

судового засідання Горілей Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя і в його обґрунтування зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.07.1994 року. Шлюб розірвано 27.01.2014 року рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. За три місяці до реєстрації шлюбу 21.04.1994 року Вирішальненською сільською радою відповідачу ОСОБА_2 під будівництво житлового будинку надана земельна ділянка в с. Вирішальне Лохвицького району Полтавської області. На виділеній земельній ділянці сторони почали будувати житловий будинок та господарські споруди, будівельні роботи були розпочаті в 1995 році, а завершені у 1999 році. В період шлюбу сторони та їх дочка ОСОБА_3 зареєструвалися у 1997 році у вищезазначеному будинку. Будинок має 100% готовності, підключений до усіх комунікацій та мереж. Після розірвання шлюбу рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21.04.2016 року за відповідачем ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Крім того, рішенням шостої сесії сьомого скликання Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 01.03.2016 року відповідачу була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час у спірному будинку проживає позивачка. Крім того, в період шлюбу сторонами за період з 1997 року по 2006 рік, за спільні кошти придбані транспортні засоби, а саме: «ИЖ ЮПИТЕР 5К», 1990 року випуску, «OPEL KADETT» 1986 року випуску, «ЗАЗ DAEWOO Т13110», 2006 року випуску, які знаходяться у користуванні відповідача. Легковий автомобіль марки KIA модель RIO придбаний сторонами 06.06.2012 року, але у 2013 році відповідач без згоди позивачки перереєстрував його на свою матір ОСОБА_4 . Зазначає, що сторонами під час шлюбу за 60000 грн був придбаний трактор ЮМЗ, який без згоди позивача був зареєстрований також на матір відповідача. Усі ці об`єкти нерухомого та рухомого майна є спільно набутим майном подружжя, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду в зв"яку з порушенням своїх прав та просить суд визнати житловий будинок та транспортні засоби «ЗАЗ DAEWOO Е13110», 2006 року випуску, автомобіль марки KIA модель RIO, 2012 року випуску та трактор ЮМЗ спільним майном подружжя та стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості транспортних засобів загальною вартістю 133300 гривень на її користь, а також понесені судові витрати.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги повністю, дали показання аналогічні позову, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, представник позивача у судовому засіданні пояснив, що відповідно до рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21.03.2019 року, ухваленому по справі №538/1166/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з будинку на праві приватної власності, у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_2 відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 22.05.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а вищезазначене рішення Лохвицького районного суду Полтавської області залишено без змін. Наголосивши, що у постанові апеляційної інстанції підтверджені висновки суду першої інстанції, щодо неможливості позбавлення позивачку ОСОБА_1 права користування житловим будинком як особу, яка є її співвласником, що є вірними. У зв`язку з чим, це кореспондується з вимогами ст. 82 ЦПК України щодо підстав для звільнення від доказування.

У судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, надали суду відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо належності позивачці нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, що належить відповідачу, вважають, що даний житловий будинок та земельна ділянка не є спільним майном подружжя, оскільки саме відповідачу надавалася земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку до укладання шлюбу між сторонами. Витрати по будівництву будинку поніс саме відповідач, а також його мати ОСОБА_4 . Щодо позовних вимог на рухоме майно - трактор ЮМЗ на його ім`я не зареєстрований у Держтехінспекції, щодо договору купівлі-продажу автомобіля марки KIA модель RIO, 2012 року випуску пояснив, що дійсно цей транспортний засіб придбавався у період шлюбу, однак він проданий зі згоди позивачки ОСОБА_1 під час спільного проживання третій особі, яка є на даний час його власником, що також позивачкою не надано належних та допустимих доказів по вартості вказаних у позові транспортних засобів. Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що перелічені в позові інші транспортні засоби придбалися під час перебування у шлюбі з позивачкою. Просять суд відмовити позивачці у позовних вимогах у повному обсязі.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

Так, судом встановлено, що згідно рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.01.2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 шлюб розірвано, в якому сторони перебували з 21.07.1997 року (а.с.8).

Згідно архівного витягу з протоколу засідання виконкому Вирішальненської сільської Ради народних депутатів Лохвицького району Полтавської області від 10.12.1993 року № 12 ОСОБА_2 надано земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Вирішальне (а.с.117-118).

Відповідно до довідки від 21.04.1994 року № 407, виданої виконкомом Вирішальненської сільської Ради народних депутатів Лохвицького району Полтавської області ОСОБА_2 являється забудовником (а.с.41).

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 06.11.2014 року замовником технічної інвентаризації є відповідач ОСОБА_2 Також з характеристики будинку, господарських будівель та споруд зазначений рік побудови житлового будинку - 1999 (а.с.10-11).

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, 28.03.2016 року земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.12-16).

Із матеріалів цивільної справи, а саме при поданні відповідачем ОСОБА_2 зустрічної позовної заяви до позивачки ОСОБА_1 про виселення із будинку на праві приватної власності в переліку до зустрічного позову зазначена інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де за ОСОБА_2 11.05.2016 року зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21.04.2016 року (а.с.62-64).

Дослідженими у судовому засіданні матеріалами цивільної справи №538/638/16-ц, провадження №2/538/289/16 за позовом ОСОБА_2 до Вирішальненської сільської ради Полтавської області про визнання права власності на майно, рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21.04.2016 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 визнано за відповідачем ОСОБА_2 .

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21.03.2019 року, ухваленим по справі №538/1166/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з будинку на праві приватної власності у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 22.05.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а вищезазначене рішення Лохвицького районного суду Полтавської області залишено без змін.

Відповідно до довідок від 03.03.2016 року та від 17.08.2016 року №176, №37, виданих виконкомом Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області вбачається, що ОСОБА_2 , 1971 року народження та ОСОБА_1 , 1976 року народження з 1997 року і по даний час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9, 29,40).

Крім того, сторонами у судовому засіданні не заперечувся той факт, що на даний час позивачка ОСОБА_1 проживає у вищезазначеному будинку, а відповідач ОСОБА_2 не проживає.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Посилання відповідача на той факт, що ним подана касаційна скарга на рішення Лохвицького районного суду за його позовом до ОСОБА_1 про виселення з будинку на праві приватної власності не заслуговує на увагу, оскільки постанова Полтавського апеляційного суду набрала законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, що міститься у постанові від 01 липня 2015 року, винесеній за результатами розгляду справи №6-612цс15, для визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом встановлено, що спірний будинок був побудований за спільні кошти позивача та відповідача, що безпосередньо випливає з показань сторін в судовому засіданні.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Таким чином, врахувавши ті обставини, що спірний об`єкт нерухомого майна збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за сторонами права власності по Ѕ частині спірного об`єкту нерухомого майна.

Щодо позовних вимог в частині рухомого майна, судом встановлено наступне.

Згідно договору купівлі-продажу автомобіля №214258-Y00725 та додатків до договору купівлі-продажу автомобіля №214258-Y00725 від 23.06.2012 року ОСОБА_2 придбав автомобіль марки KIA модель RIO, номер шасі НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1396, колір бежевий, рік випуску 2012 (а.с.24).

Крім того, як вбачається з довідки від 08.07.2019 року №31/16-9-3-50оу Регіонального сервісного центру в Полтавській області, що відповідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів за ОСОБА_2 зареєстровано: з 06.06.2012 року «KIA RIO», 2012 року випуску, однак 24.10.2013 року вказаний транспортний засіб було знято з обліку для реалізації, того ж дня зареєстрований на нового власника; з 28.12.2002 року «OPEL KADETT», 1986 року випуску; з 11.09.1997 року «ИЖ ЮПИТЕР 5К», 1990 року випуску; з 31.10.2006 року «ЗАЗ DAEWOO Е13110», 2006 року випуску.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а саме автомобіля марки «KIA RIO», 2012 року випуску - 24.10.2013 року даний транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_4 , у особливих відмітках державної реєстрацій зазначено, що ОСОБА_2 має право користування (а.с.77).

За нормою ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Оскільки даний транспортний засіб був відчужений без згоди позивача, за статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція висловлена ВС/КЦС у справі № 755/20923/14-ц від 03 травня 2018 року.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рухоме майно - автомобіль марки KIA модель RIO, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований 24.10.2013 року за ОСОБА_4 та стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію вартості автомобіля в сумі 60800 грн.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

За змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Саме такий по суті висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року.

Таким чином, позивачкою не була внесена відповідна грошова сума вказана в позові, щодо компенсації вартості транспортного засобу на депозитний рахунок суду, а тому суд вважає за необхідне визнати спільним сумісним майном подружжя та визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у порядку поділу майна право власності по Ѕ частині автомобіля марки ««ЗАЗ DAEWOO Т13110», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 (а.с.173).

Відповідно до положень ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційої інстанції є обов`язковими для всіх судів України при вирішенні спорів у подібних правовідносинах.

Щодо позовних вимог в частині стягнення компенсації вартості трактора марки ЮМЗ в розмірі 30000 грн, суд вважає відмовити позивачці в позовних вимогах у повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо придбання цього спільного майна у період шлюбу.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, трактор колісний, реєстраційний номер НОМЕР_5 , марки ЮМЗ-6АКЛ з 23.10.2013 року зареєстрований за ОСОБА_4 (а.с.77).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як передбачає ст. 80 ЦПК України при вирішення питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 61, 63, 65, 69-71 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 325, 331, 365, 368, 369, 370, 372 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, ст. ст. 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 352, 417 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами - А-1 загальною площею 95,0 м?, житловою площею 47,1 м?, погріб - Г, сарай - Б, сарай - В, убиральня - Д, №1 - яма вигрібна, №2 - огорожа, №№3,4- ворота, розташованого по АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 , загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 .

Визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами - А-1 загальною площею 95,0 м?, житловою площею 47,1 м?, погріб - Г, сарай - Б, сарай - В, убиральня - Д, №1 - яма вигрібна, №2 - огорожа, №№3,4- ворота, розташованого по АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 , загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 .

Залишити вказане майно у спільній частковій власності сторін.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рухоме майно автомобіль марки KIA модель RIO, номер шасі НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1396, колір бежевий, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований 24.10.2013 року за ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 грошові кошти в сумі 60800 (шістдесят тисяч вісімсот) гривень, що становить різницю вартості автомобіля марки KIA модель RIO, номер шасі НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1396, колір бежевий, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований 24.10.2013 року за ОСОБА_4 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 понесені судові витрати в сумі 608,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий: В.А. Бондарь