РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

"20" серпня 2019 р. 145/2242/18 2/145/228/2019 Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Ратушняка І. О.

за участі секретаря Тихої О.Н.,

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 ,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій вказує, що їй належить 49/100 будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . Інших 51/100 зазначеного будинку належить ОСОБА_2 . У кожного з них фактично окреме житло, різні особові рахунки на газове та електропостачання, різні входи в будинок, відокремлена та огороджена земельна ділянка. За даною адресою зареєстровані вона, її чоловік ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , 1990 року народження, син ОСОБА_3 , 1975 року народження.

Фактично в частині її будинку проживає вона, її чоловік, мати, син ОСОБА_6 .

Відповідач в даному житлі не проживає з 2000 року.

Син з сім`єю проживає за кордоном. З сином вона спілкується в телефонному режимі. В останній телефонній розмові вона просила скасувати його реєстрацію за адресою її будинку. Однак ОСОБА_3 приїздити в Україну найближчим часом не збирається.

На даний час вона хоче оформити субсидію на оплату комунальних послуг, але реєстрація відповідача за адресою розташування її будинку перешкоджає їй в цьому.

Вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися майном, що належить їй на праві власності.

Оскільки відповідач протягом вісімнадцяти років в її будинку не проживав, житлом (сервітутом) не користувався по даний час, вважає його таким, що втратив право на користування житлом в її будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Просить усунути перешкоди в користуванні належним їй житлом, шляхом визнання ОСОБА_3 , 1975 року народження таким, що втратив право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала повністю, просить його задоволити з підстав, викладених у заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання двічі (03.07.2019 р. та 20.08.2019 р.) в судові засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, за місцем реєстрації, своєчасно, що стверджується відомостями про місце реєстрації від 26.12.2018 року № 4/23694, повернутими поштовими конвертами з відмітками «адресат не проживає» з судовими повістками на 03.07.2019 року та 20.08.2019 року. Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у його відсутності до суду не надходило.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виходячи з положень ст. 128 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений про розгляд справи.

Третя особа ОСОБА_2 не заперечує проти задоволення позову.

За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.

Суд, вислухавши позивача, третю особу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 49/100 будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Гніванської міської ради 24.02.2012 року (а.с. 3), яке зареєстроване в Тиврівському районному структурному підрозділі КП "ВООБТІ" 20.03.2012 року, що стверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 4). Інших 51/100 зазначеного будинку належить ОСОБА_2 , що стверджується технічним паспортом (а.с. 5-10).

За даною адресою зареєстровані позивачка, її чоловік ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , 1990 року народження, син ОСОБА_3 , 1975 року народження, що стверджується домовою книгою (а.с. 11-17) та довідкою Гніванського КП ВООБТІ № 6430 від 20.11.2018 р. (а.с. 19).

Фактично в частині будинку позивачки проживає вона, її чоловік, мати, син ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_3 в даному житлі не проживає з 2000 року, що стверджується довідкою Гніванського КП ВООБТІ № 6430 від 20.11.2018 р. (а.с. 19) та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї (а.с. 18).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

За таких обставин, зважаючи на те, що ОСОБА_3 протягом вісімнадцяти років в належному позивачу житловому будинку не проживає, беручи до уваги те, що він не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не бере участь у спільному побуті та враховуючи вищезазначену правову позицію ВСУ, позов підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Доказів на спростування позову не надано.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст.16, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

ухвалив:

Позов задоволити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належним їй житлом, шляхом визнання ОСОБА_3 , 1975 року народження таким, що втратив право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Тиврівського районного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 21 серпня 2019 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не буде вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подана протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.