МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 477/253/19 Категорія
Провадження № 22-ц/812/1298/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_23.,

представника виконавчого комітету Миколаївської міської ради-Батовської Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Семенової Л.М. у приміщенні суду о 13 год. 10 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визначити місце проживання їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із нею - ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала наступним. З грудня 2013 року по серпень 2018 року перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила сина ОСОБА_4 , батьком якого є відповідач. Дитини проживає із нею та знаходиться на її утриманні. Після припинення фактичних шлюбних відносин відповідачем не було висловлено заперечень щодо проживання їх сина з матір`ю - позивачем по справі за адресою: АДРЕСА_1 , відвідування дошкільного закладу у цьому районі та отримання за даною адресою медичної допомоги. Дитина зареєстрована за цією адресою з 04 вересня 2015 року.

Однак 05 січня 2019 року відповідач приїхав за сином і забрав його на три дні за їх попередньою домовленістю, але фактично, самостійно, без її на те згоди, змінив місце проживання дитини, не повернувши сина до сьогоднішнього дня. Вивіз дитину до м. Києва, що їй відомо зі слів знайомих, та місце перебування дитини на сьогоднішній день їй невідоме, як і умови проживання сина, забезпечення його належним доглядом, дотриманням режиму та піклування.

Вважає, що в інтересах сина, є проживання з нею, а не з батьком, через ранній вік дитини, якій лише виповнилося три роки. Вона на цей час перебуває у декретній відпустці по догляду за молодшою донькою, тому має більшу можливість надати синові належний догляд та дбати про його розвиток. Вказує, що має стабільний підробіток та може в повному обсязі забезпечити всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, забезпечити його виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Після закінчення декретної відпустки та виходу на роботу її матеріальне становище знову таки буде стабільним, в той час як відповідач не має доходу для матеріального забезпечення належних умов проживання їх спільного сина, не має постійного житла, оскільки зареєстрований у гуртожитку без надання житлової площі та фактично проживає в будинку його матері разом з іншими родичами. Будинок не облаштований у повному обсязі всім необхідним для догляду та розвитку дитини, не може забезпечувати умови для нормального дозвілля та виховання. В той час, як вона проживає у комфортабельній двокімнатній квартирі на другому поверсі двоповерхового будинку з сучасним ремонтом, обладнанням та автономним опаленням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини.

Вказує, що між їх сином ОСОБА_5 та її дітьми від першого шлюбу і її чоловіком існують добрі стосунки. Проживання сина ОСОБА_4 із нею відповідає інтересам дитини, вона не має шкідливих звичок, має можливість забезпечити синові належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Судом визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає в АДРЕСА_1 . Відповідно до ст. 7 Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей» від 25.01.1996 року № 160, рішення суду в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, допущено до негайного виконання, зобов`язано ОСОБА_2 негайно повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матері - ОСОБА_1 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, на те, що воно ухвалене безпідставно і неправомірно, що судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права. Судом не надано об`єктивної оцінки матеріально - побутових умов місця проживання позивачки, взагалі не досліджувалось питання відповідності санітарно -гігієнічних норм помешкання, де проживає позивачка та ще 4 особи, потребам маленької дитини. Крім того, суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що відповідач є страховим представником страхової компанії MEDLIFE, та має достатній, хоча і неофіційний прибуток, що в судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_6 .

Вважає, що про суб`єктивність суду при оцінюванні доказів також свідчить той факт, що під час розгляду справи були прийняті до уваги свідчення дорослих дітей ОСОБА_2 , з якими він не підтримував зв`язку вже понад 10 років та яким не можуть бути відомі дійсні обставини справи.

Посилався, що суд фактично прийняв рішення стосовно не заявлених в установленому законом порядку вимог.

Позивачка звернулася до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що 27.03.2019 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було зроблено висновок про визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 . З моменту винесення рішення судом першої інстанції та по теперішній час відповідач не повертає дитину матері та переховується від органу державної виконавчої служби. Відповідач постійного місця роботи не має, як безробітній на обліку не перебуває, згідно інформації з Єдиного реєстру боржників має борги перед головним управлінням ДФС у Миколаївській області. Вважає, що поведінка відповідача негативно впливає на їх неповнолітнього сина, оскільки останній перешкоджає їй як матері повернути собі дитину. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_23. підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Позивачка не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник органу опіки та піклування підтримала висновок органу опіки та піклування і просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення фактичних шлюбних відносин між ними, малолітній ОСОБА_7 залишився проживати разом із матір`ю - ОСОБА_1 , чого не заперечують сторони у справі.

На прохання батька дитини, у зв`язку із новорічними святами, позивачка надала згоду на відвідування сином ОСОБА_5 сім`ї відповідача та перебування у нього протягом декількох днів. На початку січня 2019 року відповідач, за попередньою домовленістю, приїхав за сином та забрав його за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Без узгодження з матір`ю деякий час проживав з ним у м.Києві. Через обіцяний час, дитину матері не повернув, вважає, що в інтересах дитини є кращим проживання із ним.

Позивачка ОСОБА_1 мешкає в АДРЕСА_1 зі своїми дітьми ОСОБА_8 , 1998 року народження, ОСОБА_9 , 2005 року народження, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та до початку січня 2019 року із нею також проживав син ОСОБА_11 , 2015 року народження. Крім того, з ними проживає чоловік позивачки ОСОБА_12 Квартира належить їй на праві власності. 27.04.2007 року зареєстровано обтяження щодо даного майна, зокрема квартира перебуває в іпотеці ПАТ «УкрСиббанк» у зв`язку з договором кредиту від 27.04.2007 року, розмір основного зобов`язання 40000 швейцарських франків, строк виконання зобов`язання 26.04.2028 р.

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики на ОСОБА_13 з дошкільного навчального закладу №92, дитина відвідує даний садочок з 08.10.2018 року, до дитячого садка та вихователя іде спокійно, охоче, привітно вітається, але з матусею довго прощається. Хлопчик добре йде на контакт з дорослими, але ініціатором у спілкуванні сам не виступає. З однолітками спілкується із бажанням. Під час втручання у його гру інших дітей виявляє агресію, іноді усамітнюється, але через короткий час повертається до дітей. Вихованням хлопчика займається мама ОСОБА_1 . Завжди приводить до дитячого садочка і забирає самостійно, своєчасно сплачує за харчування, дитина забезпечена всім необхідним для навчально-виховного процесу, завжди цікавиться як пройшов день у дитини.

Відповідно до копії довідки сімейної амбулаторії № 6, ОСОБА_11 знаходиться на обліку даної амбулаторії з народження, проживає в АДРЕСА_1 . З листа цієї ж лікарні слідує, що мати належним чином слідкує за здоров`ям дитини, проходить планові огляди, щеплення, догляд за дитиною з боку матері задовільний.

Згідно копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого від 05.11.2018 року, остання виписана щодо хворого ОСОБА_3 , який мешкає за адресою АДРЕСА_1 .

Із акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 від 22.11.2018 року, проведеного працівниками ССД на підставі заяви ОСОБА_2 , вбачається, що квартира з усіма зручностями, зі створеними належними умовами для дітей, в квартирі чисто та затишно, для виховання та розвитку дитини створені гарні умови. Матері рекомендовано звернутися із ОСОБА_5 до психолога, проте причини такої рекомендації не зазначені.

Згідно даних Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 29.01.2019 року, за попередньою домовленістю з ОСОБА_1 було відвідано її сім`ю за місцем проживання. Під час відвідування було встановлено, що в квартирі дотримуються санітарно-гігієнічні норми, створено належні умови для проживання, хлопчик має окреме спальне місце з чистою постільною білизною, забезпечений речами необхідними для гармонійного розвитку відповідного віку, одягом та взуттям відповідно до пори року. Зі слів матері, з 05 січня 2019 року син перебуває у батька, який відмовляється повертати дитину, на телефонні дзвінки не відповідає. Через відсутність контакту з батьком дитини, та перебуванням ОСОБА_4 поза межами м. Миколаєва, на час відвідування немає можливості провести відповідну роботу та сприяти налагодженню взаємовідносин в сім`ї.

Позивачка має позитивні характеристики за місцем роботи, а також як прихожанка Свято-княже Михайлівської церкви. На даний час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3- х років, отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника в сумі до 900 грн. на місяць, аналогічно як і її старший син ОСОБА_14 .

Листи Вітовського та Центрального відділків поліції свідчать про звернення позивачки до поліції з приводу скарг на колишнього співмешканця ОСОБА_2 , який не надає їй можливості бачитись із дитиною - їх сином ОСОБА_5 .

Також судом було встановлено, що відповідач зареєстрований в гуртожитку с. Полігон, але фактично з квітня 2016 року постійно мешкає в будинку по АДРЕСА_2 , забудовником якого є, та який на даний час не введено в експлуатацію. Земельна ділянка за даною адресою перебуває у його власності. На даний час за цією ж адресою проживає і його син - ОСОБА_15 . Акт комісії Шевченківської сільської ради від 05.03.2019 року щодо проживання малолітнього ОСОБА_13 в АДРЕСА_3 з квітня 2016 року спростовується іншими письмовими доказами по справі, зокрема даними дошкільного навчального закладу № 92 м.Миколаєва, довідками лікарських установ.

Відповідно до актів обстеження матеріально - побутових умов проживання № 11 від 25.01.2019 року та від 22.02.2019 р., проведеного службою у справах дітей Вітовської РДА за адресою: АДРЕСА_2, відповідач проживає за вказаною адресою, на даний час не працює, з ним проживає без реєстрації син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . З ними разом проживають: ОСОБА_16 , 1939 р.н. - вітчим відповідача, ОСОБА_17 , 1950 р.н. - мати відповідача, ОСОБА_18 , 1977 р.н. - брат відповідача; ОСОБА_19 , 1979 р.н. - двоюрідна сестра відповідача. Будинок 2-х поверховий, має 6 кімнат, житловою площею всього 172 кв.м. Будинок облаштований електро-, водопостачанням, опалюється. На момент обстеження відповідача вдома не було, за дитиною доглядала бабуся ОСОБА_17 Будинок приватний, знаходиться на стадії будівництва, тому проживають на 1-му поверсі. Будинок облаштований ванною кімнатою, кухнею. Кімната, де знаходиться дитина тепла, світла, облаштована необхідними меблями. Дитина спить в ліжко-манежі. Будинок облаштований побутовою технікою, забезпечений постільною білизною, засобами гігієни, продуктами харчування, одягом, взуттям, іграшками. Будинок утеплений, з євровікнами, новими дверми. Санітарно-гігієнічні умови проживання не порушені. Умови будинку придатні для проживання дитини.

Відповідачем були надані дані про доходи членів його сім`ї, зокрема брата, матері, вітчима, проте останні не бути прийняті судом до уваги як докази матеріального забезпечення відповідача, адже дані особи не зобов`язані на його утримання.

За висновком Миколаївської міської ради від 27.03.2019 року доцільним є визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матір`ю ОСОБА_1 . Аналогічного висновку дійшла служба у справах дітей Вітовської РДА (а.с. 146).

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суд врахував малолітній вік ОСОБА_4 , якому в липні 2019 року виповниться лише чотири роки, можливість матері, яка перебуває у декретній відпустці, приділяти дитині належну увагу, виховання, турбуватися про здоров`я та гармонійний розвиток дитини, а також те, що позивачка характеризується позитивно, має дохід, належні умови для проживання та розвитку сина, належно дбає про його здоров`я та розвиток, що підтверджується змістом досліджених судом письмових доказів.

Відповідач проживає в будинку, що знаходиться на стадії ремонту, займає із сином ОСОБА_5 та ще чотирма членами своєї сім`ї перший поверх будинку. Проживання дитини в будинку, що перебуває у стадії ремонту, на думку суду, не може вважатися безпечним місцем для проживання дитини. Більш того, відповідач не має власного доходу, посилається на дохід членів своєї сім`ї, зокрема матері, вітчима, брата та сестри, однак дані особи не є зобов`язаними до утримання як самого відповідача, так і відповідальними за утримання його сина ОСОБА_4 . Частина 2 ст.161 СК України наголошує, що дитина не може бути передана тому з батьків, хто не має власного доходу.

Дорослі діти відповідача, які допитані в судовому засіданні у якості свідків, характеризували його з негативного боку, як такого, який не здатний забезпечити виховання та догляд за дитиною.

Також суд виходив з того, що зазначені відповідачем підстави для визначення місця проживання сина із ним, зокрема погана емоційна обстановка в сім`ї позивачки, що негативно вплинула на психологічний стан дитини, неможливість позивачки забезпечити належну увагу їх синові, не знайшли свого підтвердження. Жодних доказів з цього приводу відповідачем не надано.

Критично суд віднісся також до посилань відповідача про неможливість позивачки забезпечити належне утримання їх сина, врахувавши, що обов`язок з утримання дитини покладається на обох з батьків, що позивачка скористалася своїм правом та для захисту інтересів їх сина звернулася до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_4 .

Проживання сім`ї позивачки у квартирі, що обтяжена іпотекою, на думку суду не свідчить про відсутність у позивачки та її сім`ї постійного місця проживання. Будь-які дані про звернення стягнення на дане майно відсутні.

Відповідно до положень ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо визначення її місця проживання. Проте, враховуючи вік малолітнього ОСОБА_4 (три роки), суд прийшов до висновку, що дитина не може об`єктивно та зріло висловитися щодо бажаного проживання з матір`ю чи батьком, та відповідності такого проживання його інтересам.

Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, зокрема, вік малолітнього ОСОБА_4 , особи сторін, їх участь у вихованні, утриманні та турботу про сина ОСОБА_4 , умови проживання, наявність власного доходу, суд дійшов висновку, що проживання із матір`ю ОСОБА_1 відповідатиме інтересам малолітнього ОСОБА_4 та забезпеченню його розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Крім того, з урахуванням приписів ст. 7 Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей» від 25.01.1996 року № 160, ратифікованої Верховною Радою України 03.08.2006 року, відповідно до якої під час розгляду справ, що стосуються дитини, судовий орган діє швидко для уникнення будь-яких невиправданих зволікань, а швидке виконання прийнятих рішень повинно бути забезпечене відповідною процедурою, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, зокрема проживання дитини в будинку, що знаходиться у стадії реконструкції, малолітній вік дитини, негативна характеристика відповідача з боку його дорослих дітей, які також показали про його можливе агресивне та насильницьке поводження, суд вважав, що вказане рішення для інтересів малолітнього ОСОБА_4 , підлягає негайному виконанню.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися неможна виходячи з наступного.

Згідно з частинами 2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними відповідно до частини першої, другої ст. 161 СК України може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Перевіряючи правильність прийнятого судом рішення, колегія суддів виходить з того, що із матеріалів справи вбачається наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини і у матері, і у батька. Батьки на даний час позитивно характеризуються за їх місцем проживання, а позивачка також за місцем роботи. Однак, колегія суддів враховує також і той факт, що раніше відповідача рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2004р. було позбавлено батьківських прав відносно його сина ОСОБА_20 - ІНФОРМАЦІЯ_6 через тривалий час ухилення від виховання та утримання сина.

З матеріалів справи вбачається також те, що дитина з народження проживала з матір`ю, після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами за їх взаємною згодою залишилася проживати з матір`ю, а батько дитини самовільно, без погодження з матір`ю, змінив місце проживання спільної із ОСОБА_1 малолітньої дитини й фактично з 05 січня 2019 року позбавив матір спілкування з дитиною, що фактично визнав відповідач та підтвердила в суді апеляційної інстанції його представник, пояснивши, що відповідач вважає, що спілкування з матір`ю шкодить їх сину.

Із акту обстеження матеріально- побутових умов проживання відповідача від 04 квітня 2019р. вбачається, що на момент обстеження відповідача та сина не було в домі, позивачку не пустили до будинку, на її питання про те, де знаходиться син, відповіді вона не отримала (а.с.150). Про перешкоджання позивачці в спілкуванні з дитиною свідчить також лист Вітовського відділення поліції Корабельного відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області від 04.02.2019р. (а.с. 36), від 15.03.2019р. ( а.с.147), від 05.04.2019р. (а.с. 148), рапорт ДОП СП Вітовського ВП Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області (а.с.149). Після рішення суду відповідач переховує дитину та переховується сам з метою уникнення виконання рішення суду, чим також створює перешкоди у спілкуванні матері з дитиною, перешкоджаючи їй приймати участь у вихованні їх спільної дитини.

За такого суд дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження , разом із матір`ю ОСОБА_1 , з якою дитина проживала більшість часу до зміни батьком її місця проживання, а також з урахуванням того, що дитина штучно тривалий час позбавлена батьком можливості спілкування з матір`ю у такому малолітньому віці.

Правильно при визначенні місця проживання дитини судом було враховано також вік дитини ( на даний час 4 роки), а також те, що в такому віці дитина потребує підвищеної уваги та турботи саме з боку матері, оскільки між дитиною та матір`ю в ранньому віці існує тісний зв`язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини в подальшому.

Із висновку психологічного дослідження від 08 липня 2019р., проведеного психологом ОСОБА_21 на прохання батька дитини, вбачається, що дитина знаходиться в ситуації гострої невротичної кризи, пов`язаної з порушенням зв`язку з матір`ю, руйнуванням звичної картини світу через конфлікт між батьками, в який він пасивно втягнутий. У дитини спостерігаються ознаки неврологічних порушень, органічного генезу.

Із відповіді даного психолога на запит представника відповідача від 31.07.2019р. вбачається, що дитина перенесла тяжкий стрес, через який у неї зруйнована уява про сімейну систему і на даному етапі у дитини багато страху, тривоги та злості з цим пов`язаних. З аналізу малюнків можна припустити, що можливо дитина була свідком сексуальних контактів матері і вірогідно могла піддаватися насильству зі сторони дорослих. З аналізу «Направленої гри в пісочниці» можна зробити припущення, що дитина виключила з оточення матір і визначає її як негативний об`єкт, який може бути небезпечним та непередбачуваним. Дитина імпульсивно прикривається рукою, якщо помічає різкі рухи в його бік. Сам ОСОБА_7 говорить, що не хоче знаходитися з матір`ю, оскільки вона його ображала, а зараз з батьком йому добре.

Однак, ствердження психолога про те, що можливо дитина була свідком сексуальних контактів матері і вірогідно могла піддаватися насильству зі сторони дорослих носять характер припущень без зазначення фактів такої поведінки саме матері чи когось із її оточення. Не містять матеріали справи також доказів того, що дитини до 22 листопада 2018 року спала з матір`ю та її чоловік у одному ліжку.

Зазначене обстеження психологом проводилося через 6 місяців після припинення будь-яких контактів дитини з матір`ю та без участі матері.

З пояснень представника органу опіки та піклування вбачається, що листопаді 2018 р. під час обстеження умов проживання дитини за заявою відповідача, вона спілкувалася з дитиною, дитина була веселою, розкутою, ознак пригніченості не виявляла, легко йшла на контакт, тобто психологічний стан дитини не викликав занепокоєння, позивачка не заперечувала проти співпраці з психологом та надання можливості провести ним відповідну роботу з дитиною, про що свідчить також лист Служби у справах дітей від 17.12.2018р. (а.с.101), а рекомендація матері в акті обстеження умов проживання від 22.11.2018р., проведеного за ініціативою відповідача, звернутися до психолога була зроблена без будь яких підстав і тільки з метою покращення стосунків батьків з дитиною. Не вбачалося також будь - яких занепокоєнь стосовно психологічного стану дитини і з психолого-педагогічної характеристики на ОСОБА_22 з дошкільного навчального закладу № 92 «Святлячок» від 21.01.2019р. (а.с.13) та Полігонівського дошкільного навчального закладу за період з 20.087.2018р. по 17.09.2018р. (а.с.98). Виклик бригади швидкої допомоги 10.06.2019р. через істерику дитини, яка на той час вже 6 місяців перебувала у відповідача і яка нібито була викликана зі слів батька та бабусі згадкою про матір, не підтверджена належними доказами, так як на момент огляду дитини лікарями вона не проявляла негативних емоцій, і тим більше не може слугувати доказом негативного ставлення матері чи її оточення до дитини до того, як в січні 2019р. батько забрав дитину без згоди матері та тривалий час перешкоджає дитині в спілкуванні з нею.

Не містять матеріали справи також доказів невиконання позивачкою своїх батьківських обов`язків, залишення нею дитини без нагляду, аморальну поведінку, зловживання нею спиртними напоями або наркотичними засобами. Наявні в матеріалах справи письмові докази навпаки свідчать про протилежне.

Аналіз зазначених обставин свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача про те, що позивачка ухиляється від виконання приписів ССД ММР щодо проведення консультації з психологом для сина, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї зацікавленості у нормальному розвитку дитини.

На даний час із наданих суду апеляційної інстанції доказів вбачається, що позивачка отримує заробітну плату, про що свідчить довідка про доходи відділу культури МРДА Миколаївської області від 18.07.2019р., згідно якої за травень 2019р. їй нарахована зарплата у розмірі 5941,22грн., за червень 2019р. - 4173грн., крім того вона отримує допомогу як одинока матір у розмірі 990,71грн., допомогу на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях у розмірі 3400грн., щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини у розмірі 860грн.

Зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачка не надала доказів отримання нею будь-якого прибутку, а звернення позивачки до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання сина фактично направлено на збільшення прибутків самої позивачки, а не забезпечення потреби дитини. При цьому колегія суддів враховує також те, що доказів добровільної сплати аліменти на утримання сина до того як він забрав його від матері, матеріали справи не містять.

В суді першої інстанції відповідач стверджував, що він не має офіційного доходу і як на дохід своєї сім`ї посилався на дохід членів своєї сім`ї, зокрема матері, вітчима, брата та сестри, хоча дані особи, як правильно зазначив суд в рішенні, не є зобов`язаними до утримання як самого відповідача, так і відповідальними за утримання його сина ОСОБА_4 . В апеляційній скарзі відповідач також посилався на те, що не має офіційного місця працевлаштування з поважних причин, так як займається вихованням та лікуванням сина. Проте він є страховим представником страхової компанії «MEDLIFE» та має достатній хоча і не офіційний дохід, проте доказів цього до апеляційної скарги не надав.

Надані апеляційному суду представником відповідача договір на співпрацю з ТОВ «СТАРДЛАЙФ №1» від 30.01.2019р. та довіреність від 30 січня 2019р. без надання договорів на виконання конкретних робіт, на виконання умов зазначеного договору, актів прийняття виконаних робіт на нарахування виплат за виконані роботи, не підтверджують платної основи надання послуг відповідачем.

Згідно інформації з Єдиного реєстру боржників має борги перед головним управлінням ДФС у Миколаївській області. Як пояснила позивачка, він має значну непогашену заборгованість перед банківською установою за кредитом.

Надані представником відповідача апеляційному суду довідки сусідів від 08.08.2019р. про виплачені відповідачу суми за допомогу у ремонті їх будівель протягом 2018-2019років, не є фінансовими документами чи розписками про отримання від них грошових коштів відповідачем, а тому не можуть прийматися судом як належні доказами отримання відповідачем доходів. При цьому колегія суддів враховує також те, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не посилався на дані обставини в обґрунтування свого матеріального стану.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції правомірно приймаючи рішення виходив з того, що відповідач не підтвердив належними доказами наявність офіційного працевлаштування та офіційного власного доходу, що в силу приписів ч.2 ст. 161 СК України є перешкодою для передачі дитини відповідачу як особі, яка не має власного доходу.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що відповідач є страховим представником страхової компанії MEDLIFE, та має достатній, хоча і неофіційний прибуток, не є підставою для скасування рішення суду, так як суд дав належну правову оцінку наданим з цього приводу доказам з урахуванням інших обставин у справі.

Не відповідають обставинам справи також доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджувалося питання відповідності санітарно-гігієнічних норм помешкання, де проживає позивачка та ще 4 особи потребам малолітньої дитини з урахуванням того, що у квартирі, яка належить позивачці на кожного припадає по 5,18 кв.м житлової площі, тоді як ст. 47 ЖК України встановлено норму житлової площі в розмірі 13,65 кв.м на одну особу, оскільки судом перевірялося питання наявності належних житлово- побутових умов для проживання для дитини як у позивачки, так і у відповідача у передбачений законом спосіб, про що свідчать неодноразові акти обстеження матеріально- побутових умов проживання і такі умови визнані придатними для проживання дитини, як у позивачки, так і у відповідача. А передбачена ст. 47 ЖК України норма жилої площі в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу з урахуванням положень ст. 48 ЖК України, яка передбачає, що жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України, є граничною нормою і застосовується при передачі житла громадянам з державного фонду.

Посилаючись на те, що суд не врахував того, що сім`я відповідача займає перший поверх будинку, який хоч і не закінчений будівництвом та не прийнятий в експлуатацію, але має площу 100 кв.м, відповідачем не надано належних та допустимих доказів як розміру площі першого поверху, так і кількості саме жилих кімнат на цьому поверху. Із пояснень учасників процесу та фотокарток будинку вбачається, що на першому поверху розташовано 2 жилі кімнати, другий поверх не експлуатується з метою забезпечення безпеки малолітнього сина сторін, і в приміщеннях першого поверху проживає крім відповідача також 4 осіб.

Таким чином, оскільки відповідач самовільно, без згоди позивача змінив визначене сторонами раніше місце проживання сина, після чого мати дитини не має можливості вільно брати участь у спілкуванні та вихованні дитини, і відповідачем не надано та судом не встановлено належних та переконливих доказів, що за місцем проживання позивачки є реальна загроза життю та здоров`ю дитини або обставини змінилися так, що повернення суперечить інтересам малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та є передбачені законом підстави до визначення місця проживання дитини разом з батьком, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матір`ю ОСОБА_1 , оскільки матеріалами справи не доведено переваги батька перед матір`ю щодо проживання дитини та безспірно доведено, що ОСОБА_2 самочинно, без згоди другого з батьків, з яким проживала малолітня дитина, змінив її місце проживання, виключивши спілкування матері з дитиною.

В той же час, приймаючи рішення у справі, суд не в повній мірі врахував положення ст. 430 ЦПК України, яка містить випадки допущення рішення суду до негайного виконання. Дана норма права не містить положень про те, що рішення суду підлягає негайному виконанні при задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Тому у суду не було достатніх правових підстав для допущення рішення в частині визначення місця проживання дитини з позивачкою до негайного виконання. Слід зазначити, що рішення по даній категорії справ виноситься на засадах рівності батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною та відсутності переваг у одного з батьків над іншим у цьому.

Натомість ст. 430 ЦПК України передбачає, що рішення суду про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала, підлягає негайному виконанню. Дане положення закону узгоджується з приписами ст. 7 Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей» від 25.01.1996 року № 160, ратифікованої Верховною Радою України 03.08.2006 року, відповідно до якої під час розгляду справ, що стосуються дитини, судовий орган діє швидко для уникнення будь-яких невиправданих зволікань, а швидке виконання прийнятих рішень повинно бути забезпечене відповідною процедурою.

За такого посилання суду на ст. 7 Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей» від 25.01.1996 року № 160, ратифіковану Верховною Радою України 03.08.2006 року, як на підставу для допущення до негайного виконання рішення суду в частині визначення місця проживання дитини сторін з позивачкою є безпідставним.

Крім того, зобов`язуючи відповідача негайно повернути малолітнього ОСОБА_13 матері, суд не врахував положень ст. 4 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд згідно положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивачка звернулася до суду, вона просила визначити місце проживання дитини з матір`ю. Тобто, позивачкою було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який вона просить суд застосувати до відповідача).

В подальшому вона зверталася до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просила відібрати у відповідача малолітнього сина ОСОБА_4 і повернути його матері. Проте 02 травня 2019р. від позивачки на адресу суду надійшла заява про залишення заяви про збільшення позовних вимог без розгляду і суд ухвалою від 02 травня 2019р. залишив заяву ОСОБА_1 про відібрання дитини без розгляду (а.с. 154).

За такого у суду не було правових підстав для вирішення питання про відібрання дитини у відповідача та повернення її матері, так як такі позовні вимоги не існували на час винесення судом рішення у справі, а зазначення про це в резолютивній частині рішення, винесеного за результатами розгляду іншої позовної вимоги, фактично є вирішенням не заявлених в установленому законом порядку позовних вимог за ст. 162 СК України.

З урахуванням викладеного рішення суду в частині допущення до негайного виконання відповідно до ст. 7 Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей» від 25.01.1996 року № 160 та зобов`язання ОСОБА_2 негайно повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матері - ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, висновок суду щодо наявності підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін з матір`ю не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності, підстави для скасування чи зміни рішення суду в цій частині відсутні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 червня 2019 року слід скасувати частині допущення до негайного виконання відповідно до ст. 7 Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей» від 25.01.1996 року № 160 та зобов`язання ОСОБА_2 негайно повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матері - ОСОБА_1 , а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 червня 2019 року в частині допущення до негайного виконання відповідно до ст. 7 Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей» від 25.01.1996 року № 160 та зобов`язання ОСОБА_2 негайно повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матері - ОСОБА_1 скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 13 серпня 2019 року.