Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 760/11074/16-ц

провадження № 61-34075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіна Марина Анатоліївна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року у складі судді Кушнір С. І., ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіна М. А. (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 622 від 24 жовтня 2006 року у розмірі 1 620 311,20 грн, заборгованість за відсотками 327 662,65 грн, пеню 102 066,24 грн, а всього 2 050 040 грн.

На підставі цього рішення видано виконавчий лист.

У процесі виконавчого провадження сторони у справі 11 вересня 2012 року уклали мирову угоду, яка була визнана ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 вересня 2012 року у справі № 6-547/12.

Відповідно до пункту 3.1 мирової угоди відповідач зобов`язався, починаючи з вересня 2012 року, щомісячно перераховувати позивачу кошти в сумі не менше 15 400 грн.

Проте, ОСОБА_1 умови мирової угоди не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 26 жовтня 2016 року становить 491 318,04 грн.

На підставі викладеного позивач, уточнивши у подальшому позовні вимоги, просив спонукати ОСОБА_1 виконати умови мирової угоди, укладеної між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 , визнаної ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 вересня 2012 року в справі № 6-547/12, шляхом стягнення з відповідача на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року відповідно до умов мирової угоди в загальній сумі 491 318,04 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після укладання мирової угоди і до грудня 2014 року включно відповідач на рахунок банку, зазначений у мировій угоді, щомісячно сплачував обумовлені суми заборгованості за кредитним договором. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб була розпочата процедура ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначена Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк»Славкіна М.А.

Проте позивачем з часу початку процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» не було належним чином повідомлено відповідача про здійснення зміни реквізитів для оплати за кредитним договором, зазначених у мировій угоді від 11 вересня 2012 року.

Крім того зазначено, що пунктом 6 резолютивної частини ухвали Обухівського районного суду Київської області від 18 вересня 2012 року, якою визнано мирову угоду між сторонами у справі, передбачено право ПАТ «ВіЕйБі Банк» вимагати стягнення всієї неповерненої суми боргу лише за умови невиконання ОСОБА_1 умов мирової угоди до вересня 2017 року. Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди в червні 2016 року, тобто передчасно - до настання строку виконання мирової угоди.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. При цьому зазначив, що позивач своєю бездіяльністю, зокрема, ненаданням відповідачу інформації змінених реквізитів банку, унеможливив виконання відповідачем обов`язку виконання мирової угоди, у зв`язку із чим наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2017 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіна М. А. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що відповідач після укладення мирової угоди погашення згідно з графіком мирової угоди проводив не у повному обсязі. Таким чином, ОСОБА_1 не виконав умови мирової угоди, чим порушив обумовлений сторонами пункт 3.1 мирової угоди.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 24 жовтня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 622 на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання згідно з пунктом 1.1.3 плата за користування кредитом - 13 % річних.

21 червня 2006 року між сторонами укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору від 24 жовтня 2006 року, згідно з пунктом 1 банк надає позичальнику транш кредиту в сумі 200 000 дол. США.

Додатковою угодою № 2 до вказаного договору, укладеною 27 листопада 2006 року, відповідно до пункту 1 банк надає позичальнику транш кредиту в сумі 28 700 дол. США.

Додатковою угодою № 3 до цього договору, укладеною 26 серпня 2008 року, згідно з пунктом 1 сторони домовилися викласти пункт 1.1.3 договору від 24 жовтня 2006 року в наступній редакції: «Плата за користування кредитом: 16 % річних».

Додатковою угодою № 4 до договору від 21 жовтня 2008 року, згідно з пунктом 1 пункт 1.1.2 кредитного договору від 24 жовтня 2006 року викладено в наступній редакції: термін користування кредитом: до 16 год. 00 хв. 24 серпня 2009 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 622 від 24 жовтня 2006 року у розмірі 2 050 040 грн. На підставі цього рішення видано виконавчий лист.

11 вересня 2012 року між сторонами в межах виконавчого провадження № 31436807 укладена мирова угода про закінчення виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-723 від 28 липня 2011 року, виданого Солом`янським районним судом м. Києва у справі № 2-273/2011.

Відповідно до умов вказаної угоди відповідач зобов`язався у строк з вересня 2012 року до серпня 2017 року включно повернути банку залишок боргу в сумі 922 518,04 грн у готівковій формі, щомісячно сплачуючи на транзитний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «ВіЕйБі Банк» не менше ніж 15 400 грн, а стягувач - прийняти вказані грошові кошти.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

За правилами статті 175 ЦПК України (у редакції, чинній на момент затвердження мирової угоди) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Установлено, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 вересня 2012 року визнано мирову угоду, укладену 11 вересня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження на умовах: боржник зобов`язався у строк з вересня 2012 року до серпня 2017 року включно повернути банку залишок боргу в сумі 922 518,04 грн у готівковій формі, щомісячно сплачуючи на транзитний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «ВіЕйБі Банк» не менше ніж 15 400 грн, а стягувач - прийняти вказані грошові кошти.

Погашення боргу може здійснюватись іншими незабороненим законодавством України способом ніж передбаченим мировою угодою, лише за попереднім письмовим погодженням сторін. Ані боржник, ані стягувач не можуть здійснювати жодні дії, які є, чи можуть розцінюватися як заходи, що суперечать умовам виконання зобов`язань за цією мировою угодою або затягують чи унеможливлюють хід її виконання.

При цьому пунктом 6 резолютивної частини ухвали Обухівського районного суду Київської області від 18 вересня 2012 року, якою визнано мирову угоду між сторонами у справі, передбачено право ПАТ «ВіЕйБі Банк», за умови невиконання ОСОБА_1 умов мирової угоди до вересня 2017 року, вимагати стягнення з боржника всієї неповерненої суми боргу.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Установлено, що ОСОБА_1 до грудня 2014 року включно щомісячно сплачував грошові кошти у розмірі 15400 грн. на зазначений у п.3.1 мирової угоди транзитний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відповідач 15 січня 2015 року звернувся з листом до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про надання звіту про погашення ним заборгованості по кредиту станом на 01 січня 2015 року та про надання нових банківських реквізитів на подальше погашення заборгованості за кредитом, оскільки зазначені у пункті 3.1 мирової угоди реквізити банківського рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «ВіЕйБі Банк» були змінені.

19 січня 2015 року вказаний лист був отриманий адресатом, але нові реквізити, за якими слід перераховувати кошти на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором № 622 від 24.10.2006 року, були повідомлені позивачем ОСОБА_1 лише листом № 12/2-43084 від 02.09.2016 року.

Відповідно до пункту 3.3 мирової угоди погашення боргу може здійснюватись іншим незаборонним законодавством України способом ніж передбаченим пунктами 3.1 та 3.2 цієї мирової угоди, лише за попереднім письмовим погодженням сторін.

При таких обставинах до вересня 2016 року ОСОБА_1 був позбавлений можливості виконувати умови мирової угоди, визнаної ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 вересня 2012 року.

Також встановлено, що пунктом 6 резолютивної частини ухвали Обухівського районного суду Київської області від 18 вересня 2012 року, якою визнано мирову угоду між сторонами у справі, передбачено право ПАТ «ВіЕйБі Банк» вимагати стягнення всієї неповерненої суми боргу лише за умови невиконання ОСОБА_1 умов мирової угоди до вересня 2017 року. Вказаний пункт резолютивної частини судового рішення кореспондується із змістом пунктів 3.1, 4.5 мирової угоди.

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди в червні 2016 року, тобто передчасно - до настання строку виконання мирової угоди.

Приймаючи до уваги викладене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Вказані доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило