Справа № 462/5712/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1456/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Львів

Справа № 462/5712/16-ц

Провадження № 22-ц/811/1456/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19 березня 2019 року в складі судді Галайко Н.М.

у справі

за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року у справі № 462/5712/16-ц,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19 березня 2019 року заяву повернуто заявнику.

Дану ухвалу оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

З ухвалою не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою.

Вказує, що заява про перегляд заочного рішення подана у письмовій формі та відповідає вимогам ст. 285 ЦПК України.

Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі неправдиво зазначає, що ухвалами Залізничного районного суду м. Львова від 29 серпня та 21 вересня 2018 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без розгляду. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.05.2017 року заяву було залишено без руху та було надано строк для усунення недоліків. Вказує, що виконання ухвали суду було здійснено з дотриманням встановлених строків, про що свідчить призначення справи до розгляду на 30.10.2018 року.

Звертає увагу апеляційного суду, що визнає той факт, що ухвала суду про визнання правонаступництва ОСОБА_2 відсутня, однак її відсутність не стала перепоною для відкриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики ОСОБА_2 на підставі заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року у справі № 462/5712/16-ц від 09.07.2018 року, яка була направлена судом до Ружинського районного суду Житомирської області за підсудністю по місцю проживання ОСОБА_1 .

Вказує, що за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року скасовано постановою Львівського апеляційного суд від 05.03.2019 року та справу направлено для продовження розгляду до Залізничного районного суду м. Львова, а не закрито у зв`язку із не визнанням ОСОБА_1 правонаступником.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19 березня 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Залізничного районного суду м.Львова із заявою про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року у справі № 462/5712/16-ц.

Ухвалою Залізничного районного суду від 29 серпня 2018 року заяву про перегляд заочного рішення було залишено без руху з підстав її невідповідності ст. 285 ЦПК України.

12 вересня 2018 року на виконання вимог даної ухвали представник заявника подав до суду заяву на виконання вимог, вказаних в ухвалі Залізничного районного суду м. Львова від 29 серпня 2018 року.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24 вересня 2018 року заяву про перегляд заочного рішення було залишено без руху з підстав її невідповідності ст. 285 ЦПК України.

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подала уточнену заяву про перегляд заочного рішення. До вказаної заяви ОСОБА_1 на виконання ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 24 вересня 2018 року долучено витяг зі спадкового реєстру, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , копію заяви. (а.с. 108-113).

Розпорядженням від 13 березня 2019 року № 36/19/В «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справу» у зв`язку із закінченням у судді Кирилюка А. І. п`ятирічного строку призначення на посаду судді вперше по справі № 462/5712/16-ц було призначено повторний автоматизований розподіл.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 березня 2019 року для розгляду справи 462/5712/16-ц було призначено суддю Галайко Н. М.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції керуючись п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, відповідно до якого заява повертається у разі, якщо заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано та зазначив, що процесуальне становище заявника на даний момент не визначено, оскільки порядок такого визначення регулюється ст. ч. 1 ст. 55 ЦПК України, яка допускає заміну боржника у зобов`язанні правонаступником на будь-якій стадії судового процесу.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до ст.. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.. 285 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана у письмовій формі. У заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено:

1) найменування суду, який ухвалив заочне рішення; 2) ім`я (найменування) відповідача або його представника, які подають заяву, їх місце проживання чи місцезнаходження, номер засобів зв`язку; 3) обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це; 4) посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача; 5) клопотання про перегляд заочного рішення; 6) перелік доданих до заяви матеріалів. Заява про перегляд заочного рішення підписується особою, яка її подає. До заяви про перегляд заочного рішення додаються її копії за кількістю учасників справи та копії всіх доданих до неї матеріалів. До заяви про перегляд заочного рішення, поданої представником відповідача, додається довіреність або інший документ, який підтверджує його повноваження. До заяви про перегляд заочного рішення додається документ про сплату судового збору. До заяви про перегляд заочного рішення додаються докази, на які посилається заявник.

Відповідно до ч. 8 ст. 285 ЦПК України до неналежно оформленої заяви про перегляд заочного рішення застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

За п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у разі, якщо заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подає заяву про перегляд заочного рішення, як спадкоємиця померлого ОСОБА_2 .

До заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 подано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 . Окрім того, ОСОБА_1 долучено копію позовної заяви ОСОБА_3 , який звертається до ОСОБА_4 з позовом, як до спадкоємця після смерті ОСОБА_2 .

З доданого витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі вбачається що 11 липня 2018 року відкрито спадкову справу. З копії спадкової справи № 157/2018 від 11 липня 2018 р. до майна померлого ОСОБА_2 (номер у спадковому реєстрі: 62687936) вбачається що ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 , 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України свідчить про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно набуває і право розпорядження ним. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми статті 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва, з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції не з`ясувавши обставин та не взявши до уваги заяви ОСОБА_1 , які вона надала на усунення недоліків прийшов до передчасного висновку про повернення заяви.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Оскільки допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, така підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку що доводи апеляційної скарги є підставними а ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19 березня 2019 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді