Єдиний унікальний номер 243/2206/19 Номер провадження 22-ц/804/1998/19
Головуючий у 1-ій інстанції Мінаєв І.М. Єдиний унікальний номер 243/2206/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1998/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря Ситніка Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 травня 2019 року цивільну справу № 243/2206/19 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (головуючий у 1 інстанції суддя Мінаєв І.М., повний текст рішення складено 05 травня 2019 року),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до АТ «Альфа Банк», в обґрунтування якого зазначила, що відповідно наказу 21.08.2018 року вона була прийнята на роботу у відділення «Слов?янське» АТ «Альфа Банк» на посаду головного спеціаліста на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника. 11.01.2019 року її було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв?язку з виходом на роботу основного працівника, який виявив бажання достроково припинити свою відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки дитині основного працівника не виповнилося 3-х років, а тому строк трудового договору не сплинув. Посилаючись на наведені обставини, з метою захисту своїх порушених прав, просила поновити її на роботі на посаді головного спеціаліста відділення «Слов?янське» АТ «Альфа Банк» та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 травня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення вимог.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, не перевірено її доводи щодо строку дії трудового договору. Відповідач надав суду підроблені документи про прийняття її на посаду. Та навмисно не надав для ознайомлення до суду оригінал наказу про прийняття на роботу, в якому було вказано строк дії договору - на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника, та з яким вона була ознайомлена під підпис. Але проведення експертизи з цього питання вважає недоцільним. Аналогічний термін строку дії трудового договору було зазначено у її заяві про прийняття на роботу. Питання про підтвердження чи заперечення справжності підпису позивача на заяві про прийняття на роботу, яка надана представником відповідача до суду, не ставилося. Проте суд безпідставно зазначив, що вона у судовому засіданні свій підпис на вказаній заяві не заперечила.

Особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача на адресу апеляційного суду надана заява про розгляд справи у її відсутність. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

За положеннями статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 2 ч.1 ст.23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути укладеним на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Частиною 2 цієї статті передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов?язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудову книжку вноситься запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 цього Кодексу), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. На підставі заяви ОСОБА_1 від 21.08.2018 року АТ «Альфа-Банк» видано наказ «Про прийняття» № 5184-К від 21.08.2018 року. Відповідно до наказу ОСОБА_1 прийнято у відділення «Слов?янське» на посаду головного спеціаліста на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 до дня її фактичного виходу на роботу.

Наказом АТ «Альфа-Банк» № 267-К від 10.01.2019 року ОСОБА_1 звільнено з 11.01.2019 року з посади головного спеціаліста відділення «Слов?янське» за закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Наказ видано на підставі заяви ОСОБА_2 від 08.01.2019 р. про достроковий вихід з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

З копії особової картки на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що 21.08.2018 року вона прийнята у відділення «Слов?янське» АТ «Альфа-Банк» на посаду головного спеціаліста з 21.08.2018 р. на підставі наказу № 5184-К від 21.08.2018 р. (до дня фактичного виходу на роботу ОСОБА_2 ). В рядку із зазначенням цих відомостей міститься особистий підпис позивача. В графі «дата і причини звільнення» зазначено: 11.01.2019 року закінчення строку трудового договору, п.2 ст.36 КЗпП України, наказ № 267-К від 10.01.2019 року.

Згідно акту від 14.02.2019 року, складеного працівниками АТ «Альфа-Банк», від отримання трудової книжки та підпису про ознайомлення із наказом про звільнення позивач відмовилась.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що строк дії трудового договору, якій зазначено у наказі про прийняття на роботу, сплинув. Звільнення працівника роботодавцем проведено із дотримання вимог трудового законодавства та порушення трудових прав позивача з боку відповідача відсутнє.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що строк дій трудового договору на час звільнення не сплинув, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Зі змісту ст.. 23 КЗпП України убачається, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівника з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв?язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт тощо).

Відповідно до положень ч.3 ст.179 КЗпП України, ст.ст. 18, 20 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за бажанням жінки їй надається відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що у разі якщо основний працівник виявив бажання достроково припинити свою відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, то строк дії строкового трудового договору, який було обумовлено часом настання певної події (на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника) вважається припиненим.

З копії заяви ОСОБА_1 на ім?я голови правління АТ «Альфа-Банк» від 21 серпня 2018 року убачається, що остання просить прийняти її на посаду головного спеціаліста по роботі з ключовими клієнтами відділення «Слов?янське» з випробувальним терміном 3 місяці, з окладом згідно штатного розпису на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 , до дня її фактичного виходу на роботу.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи копій наказу «Про прийняття» № 5184-К від 21.08.2018 року, особової картки на ім`я ОСОБА_1 та заяви позивача від 21 серпня 2018 року про прийняття на роботу, убачається, що при укладенні трудового договору на визначений строк, цей строк було встановлено за погодженням сторін та визначено часом настання певної події, а саме на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника, до дня його фактичного виходу на роботу. Тобто строк дії трудового договору позивача обумовлювався саме виходом на роботу основного працівника, а не досягненням дитиною основного працівника трирічного віку.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що надані представником відповідача у судове засідання оригінали документів, у тому числі заяви про прийняття на роботу не відповідають дійсності, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції в судовому засіданні було оглянуто оригінал заяви про прийняття на роботу, яка написана та підписана позивачем особисто, убачається, що її зміст відповідає змісту раніше наданої копії.

Заперечення позивача щодо самого факту підписання зазначеної заяви про прийняття на роботу та тверджень про те, що спірна заява є підробкою не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок по доказування обставин, на які вони посилаються в своїх заперечення, покладається саме на позивача, проте нею не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаного факту.

За положеннями ч.4 та ч.5 ст. 12 ЦПК України кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє в реалізації ними прав, передбачених законом. У відповідності до вимог процесуального права, судом роз`яснено позивачу обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ним обставин, зокрема право на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи, проте таких клопотань нею не було заявлено ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи викладене, можна зробити висновок, що 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 було призначено на посаду головного спеціаліста відділення «Слов?янське» АТ «Альфа-Банк» на умовах строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника. Цей строк узгоджено сторонами. 08.01.2019 року основним працівником ОСОБА_2 надано заяву про достроковий вихід з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Тобто строк дії трудового договору укладеного між сторонами сплинув, та однією зі сторін було поставлено вимогу про його припинення. Тому строк дії трудового договору позивача закінчився 11.01.2019 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного правового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Решта доводів апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому, що було викладено у позовній заяві та відповіді на відзив, були предметом розгляду у суді першої інстанції та фактично зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

О.І. Корчиста