Справа № 147/1316/17
Провадження № 22-ц/801/1700/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дудіков А. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 рокуСправа № 147/1316/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Марчук В.С., Матківської М.В.

за участю секретаря судового засідання Шевчук К.І.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №147/1316/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 22 травня 2019 року, яке ухвалене суддею Дудіковим А.В. в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області о 16 год 41 хв, повний текст складено 03 червня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та вселення, мотивуючи позовні вимоги тим, що 21 листопада 1976 року сторони зареєстрували шлюб. Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 31 травня 2006 року шлюб було розірвано. Однак за свідоцтвом про розірвання шлюбу позивач звернувся до Тростянецького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції лише 11 серпня 2009 року. При розірванні шлюбу у судовому засіданні питання поділу майна не ставилося, оскільки була усна домовленість про добровільний поділ спільного майна.

За договором купівлі-продажу жилого будинку від 02 вересня 1981 року, сторони перебуваючи у шлюбі, придбали будинок АДРЕСА_1 , який оформили на відповідача ОСОБА_1 . Позивач зазначив, що з 1982 року і до 1988 року включно до осені, він зробив добудови до житлового старого будинку, деякі стіни знесені та побудовані нові, тобто, був зроблений капітальний ремонт придбаного житлового будинку з внутрішніми переплануваннями, зміцненням та підсиленням фундаменту. Усі документи на старий будинок та після добудови на новий будинок також були оформлені на відповідача ОСОБА_1 .

Після розлучення відповідач виїхала з будинку до нового чоловіка в іншу місцевість. Повернувшись весною 2016 року, відповідач повідомила, що вона є єдиним власником будинку, що у нього відсутнє право знаходитись у ньому, оскільки всі правовстановлюючі, технічні документи на спірний будинок записані на неї.

Позивач намагався вирішити питання щодо добровільного поділу житлового будинку, однак ОСОБА_1 на воротах встановила замок, поміняла замки на вхідних дверях житлового будинку та господарських будівлях.

Відповідач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу категорично відмовляється визнати спірний будинок спільною сумісною власністю, відмовляється у досудовому порядку здійснити поділ спірного майна, яке було набуте під час перебування у шлюбі. Крім того, перешкоджає позивачу у користування цим майном.

Тому з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд: визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресю АДРЕСА_1 . спільною сумісною власністю позивача та відповідача; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 . шляхом вселення його в будинок. Вирішити питання щодо стягнення судового збору.

В свою чергу ОСОБА_1 звернулась в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про втрату права користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що ОСОБА_3 не проживає в будинку понад рік, а отже втратив право на користування житлом. Вона є власником житлового будинку та господарських споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 31 травня 2006 року, шлюб між ними розірваний та ще до розірвання шлюбу відповідач переїхав в будинок своєї матері, який знаходиться по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 будучи в нетверезому стані, неодноразово приходив в будинок і чинив знущання над нею.

Враховуючи те, що вона є єдиним власником житла, а ОСОБА_3 не є членом її родини, просила визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 22 травня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та вселення задоволено.

Визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_3 в будинок. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, не надано повної, належної та об`єктивної оцінки обставинам справи, тому просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та вселення відмовити. Зустрічний позов задовольнити, вирішити питання щодо стягнення судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що оскаржуване рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок придбаний сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і йому як співвласнику ОСОБА_1 не має право чинити перешкоди в користуванні спірним будинком, шляхом вселення. При цьому суд вказав на те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки відповідач ОСОБА_1 не чинила позивачу ОСОБА_3 перешкоди в користуванні будинком до серпня 2016 року, після чого порушене його право.

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив з того, що оскільки майно було придбане в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 21 листопада 1976 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 31 травня 2006 року, що підтверджується копією рішення Тростянецького районного суду Вінницької області по справі №2-214/2006 р. (а.с.12).

02 вересня 1981 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання набула право власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 . Житлова площа будинку становить 35 кв.м., що розташований на присадибній ділянці розміром 0,01 га, договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі за №57 (а.с.10).

Згідно копії реєстраційного посвідчення Тульчинського бюро технічної інвентаризації, житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за ОСОБА_1 , на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку, посвідченого 02 вересня 1981 року, №57 та записаний в реєстрову книгу за №1 за реєстровим №103 від 25 квітня 2001 року (а.с.11).

З копії технічного паспорта житлового будинку АДРЕСА_1 , вбачається що загальна площа будинку збільшилася з 35 кв.м до 77,1 кв.м., а саме в 1989 році було добудовано літню кухню, веранду, ганок, сарай, туалет (а.с.43-47).

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач та відповідач спільними зусиллями під час перебування у шлюбні здійснили перепланування, добудову спірного житлового будинку.

Оскільки спірні відносини між сторонами з приводу вказаного нерухомого майна виникли між сторонами до 01 січня 2004 року (дата набрання чинності ЦК України та СК України), то порядок набуття спільного майна та його правовий режим у даному випадку визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі - КпШС України).

Відповідно до вимог статті 22 КпШС України 1969 року (закон, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з положеннями частини першої статті 24 КпШС України 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (статті 28 КпШС).

Таким чином, з урахуванням положень законодавства України, чинного на момент набуття у власність спірного житлового будинку, факт набуття спірного майна в період шлюбу одним із подружжя за особисті грошові кошти, може спростувати презумпцію спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовними вимогами ОСОБА_3 зазначав, що спірний житловий будинок придбаний у період шлюбу, прибудови здійснені в період шлюбу, отже, є спільною сумісною власністю подружжя.

Заперечуючи проти позову та пред`являючи до суду зустрічний позов, ОСОБА_1 вказувала, що вказаний житловий будинок з господарськими спорудами є її власністю, оскільки зареєстрований на неї. Крім того, зазначає, що позов ОСОБА_3 подано з пропуском строку позовної давності.

Водночас позивач ОСОБА_1 за зустрічним позовом не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень позову ОСОБА_3 , зокрема того, що спірний житловий будинок набуто під час шлюбу виключно за її особисті кошти і не є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому спростування ОСОБА_1 презумпції спільної сумісної власності подружжя є процесуальним обов`язком для можливості розглядати спірний будинок, як її особисту приватну власність.

Установивши правову природу набуття у власність спірного майна, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано пропуск ОСОБА_3 строку звернення до суду з відповідним позовом, висновків суду першої інстанції по суті спору не спростовують.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 441/1224/15-ц (провадження № 61-7994св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 607/7557/14-ц (провадження № 61-13680св18) та інших.

Вирішуючи питання дотримання ОСОБА_3 строку звернення до суду з первісним позовом, суд першої інстанції вірно врахував, з чим і погоджується апеляційний суд, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Доводи ОСОБА_1 про те, що позивач звертався до суду про поділ спільного майна подружжя, ще у квітні 2006 року, а отже саме з цієї дати має відраховуватися строк позовної даності, колегія суддів відхиляє.

Як вбачається з ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області, яка набрала законної сили 06 червня 2006 року, позивач відмовився від позову, оскільки спір вирішено добровільно, провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спільним майном подружжя закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову (а.с.115).

Рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами по справі, набрало законної сили 01 липня 2006 року, тобто після того, як було закрито провадження по справі.

Крім того, ОСОБА_3 зазначав, що після розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_1 не чинила йому перешкод у користуванні будинком до серпня 2016 року, спору щодо користування спірним будинком з ОСОБА_1 не виникало, а з жовтня 2017 року відповідач замінила замки до вхідних дверей та позбавив його доступу до будинку.

Також як вбачається з довідки Виконавчого комітету Тростянчикської сільської ради Вінницької області від 01 червня 2018 року №395, що ОСОБА_3 дійсно на даний час проживає за адресою АДРЕСА_2 разом з матір`ю ОСОБА_5 , в літній кухні з серпня 2016 року (а.с.134).

Також, згідно акту від 01 червня 2018 року, складеного депутатом Тростянчикської сільської ради, в присутності двох свідків, зазначено, що ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , не проживає із серпня 2016 року (а.с.135).

З позовною заявою ОСОБА_3 звернувся до суду в грудні 2017 року, а отже трирічний строк позовної давності для вимог про визнання спірного житлового будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю сторін, не пропущений.

Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , дійшов правильного висновку про те, що трирічний строк позовної давності для вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Крім того, оскільки відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачу у користуванні будинком, який є їх спільною сумісною власністю, тому правильний висновок суду першої інстанції про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями та спорудами, шляхом його вселення до будинку АДРЕСА_1 .

Також спростовують доводи апеляційної скарги в частині зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

У відповідності до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР); стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 , як власник житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтями 156, 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Отже, колегія суддів, приходить до висновку, що відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки житловий будинок був придбаний в період шлюбу, при цьому і добудови до спірного будинку також були здійснені в період шлюбу, тому є спільним сумісним майном сторін у справі, а отже, як співвласник (а не член сім`ї власника) ОСОБА_3 не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 серпня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.