№ 610/554/19
№ 2/610/333/2019
Балаклійський районний суд Харківської області -
головуючий: Стригуненко В.М.
відповідача: ОСОБА_1 О. ОСОБА_2 .,
секретаря: Денисової В.С.,
розглянувши в місті Балаклія Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,
25.02.2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_3 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на його утримання в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку щомісячно.
Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що він є батьком відповідача, зараз є самотньою людиною з інвалідністю 3 групи, свого житла не має та єдиним його доходом є пенсія в розмірі 1497грн., яка, близько 700грн. на місяць, витрачається на ліки, так як він має хронічні захворювання та потребує постійного лікування, на яке необхідні кошти. Йому ледь вистачає пенсії, яка залишається після придбання ліків, на оплату комунальних послуг та харчування. Грошової підтримки з боку дітей він не отримує, тому, враховуючи його непрацездатність, скрутне матеріальне становище, необхідність постійного лікування та відсутність інших джерел доходу, крім пенсії, позивач вимушений звернутися з цим позовом до свого працездатного сина ОСОБА_4 .
Відповідач позов не визнав, надав заперечення на позов, в якому вказав, що після того як його батьки: мати ОСОБА_5 та батько ОСОБА_3 розлучилися, з позивача було стягнуто аліменти на утримання відповідача, які той жодного разу не сплачував. З причин неналежного виконання позивачем своїх батьківських обов`язків він змушений був працювати з 14-річного віку. Позивач постійно морально та фізично принижував його та свою дружину, за що неодноразово притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності. Вказав, що позивач має другого сина ОСОБА_6 , який є військовослужбовцем та отримує високу заробітну плату і повне утримання від держави, однак будь-якої допомоги позивачу не надає. Посилається на те, що він є самотнім батьком, виховує малолітню доньку, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, його колишня дружина аліменти (за рішенням суду) на утримання їх дитини не сплачує, ніякої допомоги не надає, він проживає у м. Харків, ніякого доходу не має, тому утримувати батька не має можливості (а.с. 38-41).
Позивач просив справу розглянути за його відсутності (а.с. 55).
Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що він доходу ніякого не має, виховує сам малолітню дитину, від матері дитини аліментів не отримує, у неї наявна значна заборгованість по їх сплаті. При цьому у позивача є син, який працює. Всупереч своїм запереченням, наданим суду раніше, посилався на те, що позивач йому ніким не доводиться, є щодо нього сторонньою особою, він взагалі батька не має, хто його біологічний батько, хто його брат та їх ПІБ не знає. Зазначив про відсутність у нього його свідоцтва про народження, а свідки, яких він хотів викликати до суду, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є його знайомими.
Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини.
В своїх письмових запереченнях, наданих суду 11.06.2019р., відповідач ОСОБА_4 визнав, що він є сином позивача ОСОБА_3 , а іншого сина позивача ОСОБА_6 , визнав братом (а.с. 38). Протилежного в суді він не довів.
До заперечення цих обставин суд ставиться критично, вважаючи їх безпідставними, непереконливими та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені матеріалами справи і раніше ним визнавались.
Позивач ОСОБА_3 є пенсіонером з 06.05.2016 року, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_1 (а.с. 4).
Відповідно до довідки до акту МСЕК серії 12 ААА № 122826, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,. з 18.04.2016р. є інвалідом 3 групи загального захворювання, безстроково (а.с. 5).
Згідно з довідкою Зміївського об`єднаного УПФУ Харківської області, ОСОБА_3 за серпень-листопад 2018 року отримував пенсію у розмірі 1452грн., за грудень 2018 року та січень 2019 року - 1497грн. (а.с. 6).
Натомість відповідач має на своєму утриманні малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її місце проживання визначено саме з позивачем. Шлюб з матір'ю дитини розірваний (а.с. 42, 46-49).
Відповідач перебуває у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 22.04.2019р. по 17.10.2019р. у зв'язку з потребою дитини у домашньому догляді (а.с. 44).
Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.
Згідно ч. 1 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.
Відповідно до ч. 2 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.
Тобто, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності таких умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.
Тому моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.
Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при постановленні рішень необхідно зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.
Застосовуючи положення наведеного правила до правовідносин, що врегульовані статтею 202 СК України, право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, а саме: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач є пенсіонером та інвалідом ІІІ групи, перебуває на обліку Зміївського об`єднаного УПФУ Харківської областіта отримував пенсію у розмірі 1497грн.
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що пенсії, яку він отримує, не вистачає на його потреби у зв`язку з тим, що він має хронічні захворювання та потребує постійного лікування, придбання ліків, на що необхідні кошти, однак на підтвердження цього не надав жодного належного доказу.
Натомість, з виписки із медичної картки, згідно якої позивач перебував на стаціонарному лікування у неврологічному відділенні КЗОЗ БРР «БЦКРЛ» ще в 2017р., не вбачається розмір витрат на лікування, оскільки відповідно до ст. 49 Конституції України у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно.
Отже, доказів того, що отримувана пенсія не забезпечує потреб позивача, а матеріальне становище є скрутним останнім суду надано не було.
Оскільки, позивач на даний час, вочевидь, отримує пенсію вже у підвищеному розмірі - 1564грн., що встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, яка відповідно до закону повинна була збільшитися зі зростанням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 липня 2019р., протилежного позивачем не доведено, його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч. 1 ст. 202 СК України.
Вирішуючи спір суд також враховує сімейний та матеріальний стан відповідача, у якого на утриманні знаходиться малолітня дитина, 2016р.н., при цьому він не працює, розлучений, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, мати дитини матеріально їм не допомагає.
Крім того, зі слів відповідача, у позивача є ще один працездатний син, який може надавати йому матеріальну допомогу, однак цього не робить. Сам позивач цю обставину від суду приховав.
Таким чином, в судовому засіданні не встановлено обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, які давали б достатні підстави покласти на відповідача обов`язок утримувати непрацездатного батька.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами.
Внаслідок відмови в задоволенні позову судовий збір компенсується за рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України,
Повністю відмовити в позові.
Дата складання повного судового рішення 9 серпня 2019 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 .

Головуючий В.М. Стригуненко