МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/7474/18
Провадження № 22-ц/812/1316/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2 , її представників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2018 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання,

В С Т А Н О В И Л А :

06 вересня 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сіряковою О.В. від 28 листопада 2016 року за реєстровим № 1088 та внесення змін та доповнень до нього, укладеного 05.04.017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

29 листопада 2018 року представник позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, яку обґрунтовував наступним.

28 листопада 2016 року в зв`язку з похилим віком та потребою у догляді ОСОБА_5 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_6

05 квітня 2017 року в зв`язку з неможливістю подальшого виконання ОСОБА_6 своїх обов`язків було укладено договір про зміну набувача в договорі довічного утримання з відповідачем ОСОБА_2 .

З березня - квітня 2018 року відповідачка ОСОБА_2 перестала виконувати свої зобов`язання, а саме : перестала сплачувати за комунальні послуги, телефон, воду, електроенергію та допомагати позивачу.

Зазначений договір є предметом судового розгляду, але право власності вже зареєстровано за відповідачкою, а так як позивач є особою похилого віку та існує імовірність, що відповідач до розгляду поданого позивачем позову по суті може здійснити відчуження спірного спадкового майна, що у подальшому унеможливить та ускладнить виконання рішення, просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 щодо заборони відчуження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2018 року заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено. Судом накладено обтяження у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням по справі законної сили. Заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна.

Не погодившись з даною ухвалою суду, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та постановити нову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_1 не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу у справі, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з приписами частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила суд розірвати договір про зміну набувача в договорі довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сіряковою О.В. від 28 листопада 2016 року за реєстровим № 1088 та внесення змін та доповнень до нього, укладений 05.04.017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Проаналізувавши встановлені обставини у справі та врахувавши положення ч.1 та 7 ст.153, п.1ч.1 ст. 150, п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006р. «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд дійшов висновку про наявність між сторонами майнового спору, а також про те, що, враховуючи обсяг позовних вимог та виходячи із принципу співмірності виду забезпечення позову із заявленими вимогами, є необхідним вжити заходи забезпечення шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Висновки суду щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Переглядаючи ухвалу суду, колегія суддів виходить з того, що метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Частина 7 статті 153 ЦПК України передбачає, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

Позивачем у даній справі заявлено вимогу про розірвання договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сіряковою О.В. від 28 листопада 2016 року за реєстровим №1088 та внесення змін та доповнень до нього, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 05.04.017 року через не виконання відповідачем обов`язків за цим договором.

Предметом даного договору є трикімнатна квартира, загальною площею 56,9 кв. м., житловою площею 36,8 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналіз зазначених норм права та обставин, викладених в позовній заяві, свідчить про те, що фактично позивачкою заявлено позов, що виник із приводу нерухомого майна (трикімнатної квартири, загальною площею 56,9 кв. м., житловою площею 36,8 кв. м.), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Із тексту заяви про забезпечення позову вбачається, що позивачка просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити її відчуження.

Положення ст. 149 діючого ЦПК України на відміну від положень ст. 151 ЦПК України в старій редакції передбачають, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити не тільки виконання рішення суду, але й ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи зазначене, а також підстави заявленого позову, що виник із приводу нерухомого майна, а саме трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого відповідачі заперечують право позивачки на розірвання договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 05.04.017 року, через невиконання відповідачем обов`язків за договором, наслідком якого в силу приписів ст. 756 ЦК України є набуття позивачкою права власності на дану квартиру та права вимоги про її повернення, що свідчить про існування реального спору між сторонами, направленого на зміну права власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд обґрунтовано дійшов висновку, що обраний позивачкою спосіб забезпечення позову відповідає вимогам співмірності, а не вжиття заходів забезпечення позову, може ускладнити або зробити неможливим виконання у подальшому рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_5 . При цьому колегія суддів враховує і те, що не забезпечення позову може також ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.

Крім того, слід зазначити, що закон не містить застережень щодо неможливості застосування такого способу забезпечення позову, як заборона відчуження майна, до позовів не майнового характеру. Тобто, такий спосіб забезпечення з урахуванням конкретних обставин по справі може застосовуватися для забезпечення позовів як майнового, так і не майнового характеру у випадках, якщо потрібно обмежити право особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються нерухомого майна, з приводу якого заявлено позов.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано, що трикімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт, не є предметом спору у даній справі, що обраний спосіб забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами, що позивачем не заявлено ніяких додаткових вимог стосовно майна, а тому заявлений позов є позовом не майнового характеру, що на думку апелянта унеможливлює застосування такого способу забезпечення позову, як арешт майна, не відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює питання забезпечення позову, наведеним вище, а тому не є підставою для скасування чи зміни ухвали суду.

Накладення на квартиру АДРЕСА_1 обтяження, яке зареєстроване державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради 04 грудня 2018р. за № 17680658, як і зазначення в оскаржуваному договорі того, що набувач гарантує, що відчужувач (позивачка) залишає за собою право довічного проживання у спірній квартирі, а також положення ст. 754 ЦК України про те, що набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину, не унеможливлюють обрання судом по конкретній справі у разі наявності між сторонами реального спору з приводу обтяженого майна, такого способу забезпечення позову як накладення арешту на це майно до розгляду справи судом.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом при винесенні ухвали зазначених обставин, не є також достатньою підставою для висновку про відсутність реальної загрози невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення вимог, не впливають на правильність прийнятого судом рішення, а тому не є підставою для скасування чи зміни ухвали суду.

Посилаючись на те, що забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на квартиру та забороною укладати усі види угод, пов`язаних з її відчуженням, порушує гарантоване Конституцією України право власності апелянта на цю квартиру, апелянт не конкретизував в чому полягають такі порушення, за умови відсутності у нього згідно положень ч.1 ст. т. 754 ЦК України права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину, тощо. За таких обставин саме по собі накладення арешту на квартиру не позбавляє апелянта права володіння даним майном, не призводить до втручання у його діяльність, проте позбавляє його права на відчуження даного майна у будь-який спосіб.

З урахуванням викладеного, не є підставою для скасування ухвали суду також посилання апелянта, як на підставу для скасування ухвали суду, на непорушність права власності, а також на ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, яка спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном.

В той же час колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Також слід зазначити, що суд в ухвалі, яка є предметом перегляду, не обґрунтовував необхідність застосування конкретного способу забезпечення позову побоюваннями, що у разі смерті позивачки апелянт може переоформити квартиру, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухвали суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 09 липня 2019 року