ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/2875/18
Провадження № 22-ц/4820/1178/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ганнопільський спиртзавод», Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (концерн «Укрспирт»), Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання дій щодо відмови у приватизації квартири неправомірними та зобов`язання надати дозвіл на приватизацію квартири за апеляційною скаргою Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Ганнопільський спиртзавод» (далі - Підприємство) про визнання дій щодо відмови у приватизації квартири неправомірними та зобов`язання надати дозвіл на приватизацію квартири.

ОСОБА_1 зазначив, що з 1989 року він разом із сім`єю проживає в квартирі АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка належить Підприємству та перебуває на його балансі. 25 травня 2018 року позивач і члени його сім`ї звернулися до Підприємства з відповідною заявою про передачу квартири у приватну власність відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон №2482-ХІІ), однак відповідач відмовив їм у цьому.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати відмову та бездіяльність Підприємства у проведенні приватизації квартири незаконними, визнати за ним і членами його сім`ї право на приватизацію квартири, зобов`язати Підприємство вжити заходи щодо приватизації квартири згідно з Законом №2482-ХІІ і Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404; далі - Положення №396).

Суд залучив Державний концерн спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (концерн «Укрспирт») (далі - Концерн) і Міністерство аграрної політики та продовольства України (далі - Міністерство) до участі у справі як співвідповідачів.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та членами його сім`ї (дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , син ОСОБА_1 ) право на приватизацію квартири. Зобов`язано Підприємство та Концерн вчинити дії щодо приватизації ОСОБА_1 та членами його сім`ї (дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , син ОСОБА_1 ) квартири.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 і члени його сім`ї мають право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду та перебуває в користуванні позивача на умовах договору найму, а підстави для відмови останнім у реалізації їх права на приватизацію квартири відсутні.

В апеляційній скарзі Міністерство просить скасувати рішення суду першої інстанції посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не досліджено порядку реалізації прав громадян, встановлених Законом №2482-ХІІ, та правовий статус майна, щодо якого позивачем заявлено вимогу про приватизацію. Крім того, суд неправомірно залучив Міністерство до участі у справі як відповідача та допустив обмеження його процесуальних прав, що призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_1 , Підприємство та Концерн не подали відзив на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, неправильно витлумачив норми ст.ст. 1, 5, 8 Закону №2482-ХІІ і не дотримався положень ст.ст. 81, 265 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Встановлено, що Підприємство є державним унітарним комерційним підприємством, яке входить до переліку підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міністерства.

Згідно з п. 1.1 Статуту Підприємства, затвердженого наказом Міністерства від 30 серпня 2007 року №633 (далі - Статут), Підприємство засноване на державній власності, входить до складу Концерну і підпорядковане Міністерству (Орган управління майном).

Пунктом 3.5 Статуту визначено, що виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображена в самостійному балансі Підприємства, становлять майно Підприємства, яке є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Квартира загальною площею 43,2 кв.м перебуває на балансі Підприємства.

25 травня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися до Підприємства з заявою про передачу їм квартири в спільну часткову власність відповідно до Закону №2482-ХІІ, однак їм було відмовлено у цьому.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Частиною 2 статті 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду визначені Законом №2482-ХІІ, згідно якого метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

На реалізацію цього Закону Міністерство з питань житлово-комунального господарства розробило та затвердило Положення №396.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ (ч. 2 ст. 1 Закону №2482-ХІІ).

В силу ч. 1 ст. 2 Закону №2482-ХІІ до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

За змістом ч. 2 ст. 2 Закону №2482-ХІІ не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону №2482-ХІІ приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду (ч. 1 ст. 4 Закону №2482-ХІІ).

Із положень ч.ч. 1, 4, 5 ст. 5 Закону №2482-ХІІ слідує, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 8 Закону №2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Відповідно до п.п. 17, 18 Положення №396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім''ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2.

Громадянин подає до органів приватизації такі документи:

заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;

копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);

довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;

технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;

документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);

заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Частиною 10 статті 8 Закону №2482-ХІІ визначено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз указаних норм Закону №2482-ХІІ і Положення №396 дає підстави для висновку, що громадяни мають право на приватизацію житлових приміщень державного житлового фонду, зокрема квартир, які знаходяться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Право на приватизацію квартир державного житлового фонду набувають громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах на умовах договору найму, та повністю не використали одержані житлові чеки для приватизації житла у державному житловому фонді.

Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир, загальна площа яких відповідає передбаченій законом площі, та в межах номінальної вартості житлових чеків.

Організація проведення приватизації та оформлення права власності покладається на відповідні органи приватизації, створеними, в тому числі державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні чи оперативному управлінні яких знаходяться квартири.

Передача квартир у власність громадян здійснюється за рішеннями цих органів приватизації, що приймаються на підставі письмових заяв про приватизацію квартири та доданих до них документів. При цьому органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що квартира знаходиться у повному господарському віданні держаного підприємства, тобто є державним житловим фондом, відноситься до об`єктів приватизації та не включена до переліку житлових приміщень, які в силу ч. 2 ст. 2 Закону №2482-ХІІ не підлягають приватизації.

Досліджені судом докази достовірно не вказують на те, що ОСОБА_1 і члени його сім`ї проживають у квартирі на умовах договору найму.

Так, згідно довідки Підприємства без номера та дати (а.с. 7) ОСОБА_1 проживає з 1989 року по теперішній час у квартирі, що знаходиться на балансі Підприємства (адреса квартири не зазначена).

Із повідомлення Підприємства від 4 січня 2018 року №2 (а.с. 8) слідує, що за 2017 рік позивачеві нараховано квартплату за користування житлом у АДРЕСА_2 .

Ця ж адреса зазначена у довідці Ганнопільської сільської ради Славутського району Хмельницької області від 12 березня 20118 року №345 (а.с. 10) як місце реєстрації ОСОБА_1 і членів його сім`ї, дружини ОСОБА_2 , сина ОСОБА_3 , сина ОСОБА_1 .

Натомість, до паспортів громадянина України (а.с. 188-189) на ім`я позивача та членів його сім`ї внесені відомості про те, що місце проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстровано в с. Ганнопіль, Славутського району , Хмельницької області (адресу не зазначено), а сина, ОСОБА_1 , - по АДРЕСА_4 , у цьому ж селі.

Звертаючись до Підприємства з заявою про приватизацію квартири ОСОБА_1 і члени його сім`ї не додали до цієї заяви документи, визначені п. 18 Положення №396, які підтверджують право особи на приватизацію державного житлового фонду.

Зокрема, ОСОБА_1 і члени його сім`ї не надали Підприємству: копії документів, що посвідчують особу заявників і підтверджують їх громадянство України; копії довідок про присвоєння заявникам реєстраційного номера облікової картки платника податку (якщо вони через свої релігійні переконання не відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, які підтверджують родинні відносини заявників (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); технічний паспорт на квартиру; копію ордера на жиле приміщення; документи, що підтверджують невикористання заявниками житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.

Неподання ОСОБА_1 і членами його сім`ї до органу приватизації вказаних документів унеможливило встановлення особи заявників, а також з`ясування питання: чи є заявники громадянами України, чи є вони членами однієї сім`ї, чи проживають заявники постійно в квартирі на умовах договору найму; якими є технічні характеристики та площа квартири, чи використали заявники житлові чеки для приватизації державного житлового фонду.

Ця обставина перешкоджала Підприємству або створеному ним органу приватизації прийняти рішення про передачу квартири у власність сім`ї ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що документи, визначені п. 18 Положення №396, були подані ним Підприємству, не підтверджується належними та допустимими доказами. Крім того, ця обставина спростовується заявою про приватизацію квартири (а.с. 5), за змістом якої ОСОБА_1 додав до заяви лише довідку про склад сім`ї та займані приміщення, документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла.

Після того, як Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 18 липня 2019 року роз`яснив ОСОБА_1 право на вчинення процесуальних дій, останній надав суду копію документів з інвентарної справи на будинок по АДРЕСА_5 (а.с. 184-187), копії паспортів громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 (а.с. 188-190), копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 191).

Ці документи у своїй сукупності не дають змогу суду дійти висновку про наявність у ОСОБА_1 і членів його сім`ї правових підстав для приватизації квартири.

Отже ОСОБА_1 не довів права своєї сім`ї на приватизацію квартири та незаконність відмови Підприємства у передачі їм квартири у власність.

Не врахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції поклав на Концерн зобов`язання вчинити дії щодо приватизації ОСОБА_1 та членами його сім`ї квартири, крім того, всупереч норм ст. 265 ЦПК України суд не зазначив у своєму рішенні висновки щодо заявлених до Міністерства позовних вимог.

За змістом ч. 1 ст. 8 Закону №2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними, зокрема державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться це житло.

Квартира перебуває у повному господарському віданні Підприємства, яке за наявності правових підстав мало вчинити дії щодо організації проведення приватизації та оформлення права власності сім`ї ОСОБА_1 на квартиру.

Концерн і Міністерство не мають правомочності щодо приватизації квартири відповідно до Закону №2482-ХІІ та є неналежними відповідачами у справі, внаслідок чого позов ОСОБА_1 до них є безпідставним.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

В позові ОСОБА_1 відмовлено, внаслідок чого з позивача на користь Міністерства підлягає стягненню 1 057 грн 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 375, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України задовольнити.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_6 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України (місцезнаходження - 01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, 24; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 37471967) 1 057 гривень 20 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Зеленська В.І.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 5