Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 191/3505/15-ц

провадження № 61-21717св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - територіальна громада в особі Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Синельниківська державна районна адміністрація Дніпропетровської області, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року у складі судді: Прижигалінської Т. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до територіальної громади в особі Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Синельниківська державна районна адміністрація Дніпропетровської області, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І. В., про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане ВДРАЦС Білоцерківського МРУЮ Київської області, про що у книзі реєстрації смертей 21 серпня 1997 року зроблено запис № 1138.

Дружина спадкодавця - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент смерті спадкодавця, спадкоємцями першої черги були позивач та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті сина спадкодавця ОСОБА_7 , спадкоємцями залишилися його діти - донька ОСОБА_2 та син - ОСОБА_3 .

Інших спадкоємців першої черги у померлого батька позивача не було.

Спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не звертались до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця.

Під час життя ОСОБА_5 заповіту не складав, але під час свого життя брат позивача ОСОБА_7 , під час поховання батька повідомив позивачу, що батько склав на ім`я брата заповіт і все своє майно заповів ОСОБА_7 за те, що останній доглядав його до смерті. Позивач не міг не повірити брату, оскільки ОСОБА_7 дійсно доглядав батька. Саме з цих причин позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки був впевнений, що ОСОБА_7 є єдиним спадкоємцем за заповітом.

Приблизно наприкінці серпня 2015 року позивачу стало відомо про те, що його батько під час життя ніякого заповіту на брата не складав і брат ОСОБА_7 спадщину після смерті батька не прийняв. Завдяки неправдивим відомостям, які повідомив позивачу його брат ОСОБА_7 , на думку позивача його права як спадкодавця були порушені тільки 25 серпня 2015 року.

Позивач вважав, що пропустив встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки був впевнений, що єдиним спадкоємцем після смерті батька є, його брат - ОСОБА_7 , який доглядав батька та на якого начебто померлим складено заповіт.

Після з`ясування обставин та встановлення нотаріусом, що заповіту ОСОБА_5 не складав, позивач 25 серпня 2015 року звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Позивач вважав причину пропуску строку поважною, тому, що він як спадкоємець був впевнений про існування заповіту на іншого родича і він фактично був позбавлений права на спадкування.

Батько позивача - ОСОБА_5 з 01 березня 1939 року по 1986 рік працював безперервно різноробочим, скотарем та конюхом в колгоспі «Комунар» Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області. З 25 листопада 1985 року ОСОБА_5 вийшов на пенсію за віком і продовжував працювати у колгоспі «Комунар» до кінця 1986 року різноробочим. Після цього спадкодавець проживав до вересня 1995 року на території колгоспу «Комунар» за адресою: АДРЕСА_1 , а у вересні 1995 року виїхав на постійне місце проживання у м. Біла Церква Київської області, де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Розпорядженням представника президента України від 10 лютого 1996 року № 54 Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області колгосп «Комунар» Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області перереєстрований в КСП «Комунар».

На підставі рішення ХV сесії ХХІ скликання Кислянської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 15 грудня 1993 року землі сільськогосподарського використання загальною площею 6583,5 га передані у колективну власність КСП «Комунар», розташовану в с. Кислянка Синельниківського району Дніпропетровської області, а 13 лютого 1995 року КСП «Комунар» був виданий державний акт на право колективної власності серії НОМЕР_2 , зареєстрований у книзі записів держаних актів на право колективної власності на землю за № 134. На той час ОСОБА_5 був колгоспним пенсіонером. У додатку 1 до державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_5 був внесений під № 107 як член КСП. Колгоспний пенсіонер ОСОБА_5 мав право на земельну частку (пай), але сертифікат не отримав.

Позивач вважав, що має право на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом після смерті свого батька - ОСОБА_5

ОСОБА_1 просив:

визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною;

визнати причину пропуску процесуального строку для звернення до суду з вимогами про захист своїх прав та поновити йому цей строк;

визнати право на спадкування на земельну частку (пай), зобов`язавши Синельниківську райдержадміністрацію видати на його ім`я сертифікат на право на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що згідно пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, правила книги шостої «Спадкове право» ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Керуючись стаття 549 ЦК УРСР, 1223, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, враховуючи, що позивач спадщину після померлого батька не прийняв ні в зв`язку з подачею заяви про прийняття спадщини, ні в зв`язку із фактичним вступленням в управління або володіння спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини з померлим не проживав, поважних причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини не вказав, ніхто із інших спадкоємців також не прийняли спадщину, а тому суди зробили висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 , на те що він був впевнений про існування заповіту на іншого родича не може визнано судом як поважна причина пропуску шестимісячного строку, встановленого частиною другою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини, оскільки ця обставина не пов`язана із об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Крім того позивач знаючи про смерть у 1997 році батька та маючи бажання прийняти спадщину після його смерті, повинен був діяти згідно статті 549 ЦК УРСР.

Позивачем не доведено, що померлий ОСОБА_5 на момент одержання КСП «Комунар» державного акта на право колективної власності на землю був членом КСП та працював на цьому підприємстві. Суд першої інстанції не прийняв до як доказ список громадян-членів КСП, де померлий значиться під № 107, оскільки довідкою архівного відділу Синельниківської районної державної адміністрації у протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП «Комунар» за 1994-2000 роки відомості про прийняття та звільнення ОСОБА_5 відсутні, у протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП «Комунар» за 1995 рік список-додаток до державного акту на право колективної власності на землю КСП «Комунар» відсутній, відомості про надання сертифікату на право на отримання земельної ділянки ОСОБА_5 відсутні, трудові книжки колишніх членів колгоспів та КСП Синельниківського району на зберіганні в архівному відділі Синельниківської райдржадміністрації відсутні. У зв`язку з цим суди зробили висновок, що померлий ОСОБА_5 не мав права на земельну частку (пай), а тому це право й не може бути успадковане позивачем.

Аргументи учасників справи

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, у якій просить скасувати оскаржені рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 мав право на земельну частку (пай), але сертифікат не отримав, тому позивач має право на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_5 . Вказує, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини із поважних причин, оскільки був впевнений про існування заповіту на свого брата, про що йому повідомив його брат і лише у 2015 році дізнався про відсутність заповіту. Тому вважає помилковим посилання суду першої інстанції на висновок, який міститься у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15. Вважає, що суди ототожнили «визнання права власності» та «визнання права спадкування на земельну частку (пай)».

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 його батьком вказаний ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Довідкою № 434 від 21 вересня 2015 року виданою, виконкомом Кислянської сільської ради Синельниківського району, підтверджується, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 по 05 вересня 1995 року.

Постановою приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку (пай) після смерті ОСОБА_5 , оскільки позивач, спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_5 не прийняв.

Відповідно до листа приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області № 7/01-16 від 12 січня 2016 року після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкова справа не заведена.

При відмові у задоволенні позову суди вважали, що згідно пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, правила книги шостої «Спадкове право» ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Керуючись стаття 549 ЦК УРСР, 1223, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, враховуючи, що позивач спадщину після померлого батька не прийняв ні в зв`язку з подачею заяви про прийняття спадщини, ні в зв`язку із фактичним вступленням в управління або володіння спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини з померлим не проживав, поважних причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини не вказав, ніхто із інших спадкоємців також не прийняли спадщину.

Колегія суддів частково не погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

У пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 зроблено висновок, що «спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Пунктом п`ятим Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Проте у справі, яка переглядається, суд виходив із того, що після смерті ОСОБА_8 (1984 рік) і після смерті ОСОБА_9 (1993 рік) відкрилася спадщина на паєнагромадження та на кооперативну квартиру, яка була прийнята спадкоємцями до введення в дію ЦК України 2004 року, тому, за висновком суду, у зв`язку з повною сплатою пайового внеску за кооперативну квартиру у спадкоємців з 1 липня 1990 року на підставі статті 15 Закону України «Про власність» і статей 1261, 1268 ЦК України виникло в порядку спадкування право власності на відповідні частки цієї квартири. Таким чином, установивши, що відкриття спадщини й прийняття її спадкоємцями мало місце до введення в дію ЦК України 2004 року, суд касаційної інстанції, без урахування положень пунктів четвертого, п`ятого Прикінцевих та перехідних положень, безпідставно застосував до цих правовідносин норми статей 1261, 1268 ЦК України 2004 року, які застосуванню не підлягали, і не застосував норми ЦК Української РСР 1963 року».

У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_5 ) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_5 ) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_5 ) строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

Суди встановили, що ніхто із спадкоємців за законом, передбачених ЦК УРСР, у тому числі й ОСОБА_1 , спадщину після ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1, не прийняв. ОСОБА_1 поважних причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини не вказав.

За таких обставин, оскільки суди встановили, що причини пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини є неповажними, то у задоволенні інших позовних вимог слід було відмовити, адже вони є похідними від вимоги про визнання причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною. Окрім цього суди при мотивуванні відмови про визнання причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною помилково застосували норми ЦК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року. Проте суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, а в іншій частині оскаржені рішення залишити без змін.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков