Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 559/1487/15-ц

провадження № 61-9263св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Дубенське автотранспортне підприємство 15606»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року у складі судді Ходак С. К. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 31 серпня 2016 рокуу складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Рожини Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дубенське автотранспортне підприємство 15606» (далі - ПрАТ «Дубенське АТП») про зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що з 11 липня 1989 року по 23 листопада 1994 року та з 14 червня 1995 року по 15 березня 2000 року він працював на посаді водія автобуса «ЛіA3 677» у Дубенському автотранспортному підприємстві 15606 (далі - Дубенське АТП), правонаступником якого є ПрАТ «Дубенське АТП», при цьому обслуговував тільки регулярні міські пасажирські маршрути.Робота на вказаній посаді дає право на отримання пенсії на пільгових умовах, однак для призначення такої пенсії йому необхідно надати Управлінню Пенсійного фонду України в Дубенському районі уточнюючу довідку колишнього роботодавця, оскільки в його трудовій книжці відсутні записи про те, що він працював саме водієм міського пасажирського транспорту. 16 жовтня 2014 року відповідач видав йому уточнюючу довідку, яка не відповідала вимогам пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок) Зокрема, у довідці не були зазначені періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу. При цьому видати належним чином оформлену довідку ПрАТ «Дубенське АТП» відмовляється. Такими діями відповідач порушує його право на пенсійне забезпечення. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати ПрАТ «Дубенське АТП» надати йому уточнюючу довідку встановленого зразка.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відсутні підстави для покладення на ПрАТ «Дубенське АТП» обов`язку надати ОСОБА_1 уточнюючу довідку встановленого зразка. Первинними документами про характер виконуваної позивачем роботи підтверджується, що він працював на посаді водія автобуса, однак виконував не лише міські, а й почасові та приміські перевезення, тобто не був безпосередньо зайнятий протягом повного робочого дня на роботах, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення. При цьому суд критично оцінив надані свідками показаннящодо обслуговування ОСОБА_1 лише регулярних міських пасажирських маршрутів, оскільки ці показання спростовуються дослідженими та перевіреними в судовому засіданні письмовими доказами.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 31 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 31 серпня 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили належним чином всіх фактичних обставин справи, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Він працював у відповідача на посаді водія автобуса «ЛіA3 677», при цьому обслуговував тільки регулярні міські пасажирські маршрути. Наявні у відомостях із нарахування заробітної плати відмітки про його обслуговування приміських маршрутів не відповідають дійсності, оскільки лише водії автобусів «ЛАЗ» та «ПАЗ» здійснювали такі перевезення. Відповідач зобов`язаний видати йому уточнюючу довідку встановленого зразка. Суди не дослідили належним чином всіх первинних документів та періодів його роботи в Товаристві.

У листопаді 2016 року ПрАТ «Дубенське АТП» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Позивач був прийнятий на роботу водія автобуса «ЛіАЗ», який використовувався на підприємстві для здійснення всіх пасажирських перевезень, а не лише міських. Уточнююча довідка від 16 жовтня 2014 року містить достовірну інформацію про характер роботи позивача, а тому відсутні підстави для повторної її видачі.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дубенського міськрайонного суду Рівненської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 лютого 2018 року справу № 559/1487/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 11 липня 1989 року по 23 листопада 1994 року та з 14 червня 1995 року по 15 березня 2000 року ОСОБА_1 працював на посаді водія автобуса «ЛіA3 677» у Дубенському АТП, правонаступником якого є ПрАТ «Дубенське АТП».

06 вересня 2014 року позивач звернувся із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах до Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі Рівненської області, яке повідомило йому про те, що питання про призначення такої пенсії може бути розглянуте після надання уточнюючої довідки про характер виконуваної роботи.

16 жовтня 2014 року ПрАТ «Дубенське АТП» видало ОСОБА_1 уточнюючу довідку № 41, в якій на підставі первинних документів надало інформацію про характер виконуваної ним роботи.

30 жовтня 2014 року головним спеціалістом відділу надходження, прогнозування платежів обліку застрахованих осіб та контрольно-перевірочної роботи Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі Рівненської області було проведено зустрічну перевірку документів про стаж роботи позивача, за результатами якої складено Акт № 234, згідно з яким ОСОБА_1 працював на посаді водія у Дубенському АТП з обслуговування міських маршрутів, перевезення дітей та студентів, а також по мірі необхідності виконував почасові та приміські перевезення, що підтверджується наказами, книгами з нарахування заробітної плати, особовими рахунками.

31 жовтня 2014 року Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі Рівненської області відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки він працював на посаді водія автобуса, однак виконував не лише міські, а й почасові та приміські перевезення, тобто не був безпосередньо зайнятий протягом повного робочого дня на роботах, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що вони працювали разом з позивачем в Дубенському АТП. ОСОБА_1 працював на посаді водія автобуса «ЛіАЗ 677» і здійснював лише регулярні міські перевезення в місті Дубно. Вони також досягли пенсійного віку і отримують пенсію за віком на пільгових умовах на підставі виданих відповідачем уточнюючих довідок.

Місцевий суд не взяв до уваги вищезазначені показання свідків щодо обслуговування ОСОБА_1 лише регулярних міських пасажирських маршрутів, оскільки ці показання були спростованні дослідженими та перевіреними в судовому засіданні письмовими доказами.

Зокрема, згідно з наказом Дубенського АТП від 06 вересня 1993 року № 88 ОСОБА_1 був задіяний на перевезенні дітей та студентів на сільськогосподарські роботи.

Наказами Дубенського АТП від 24 лютого 1997 року № 38, від 14 січня 1998 року № 11, від 18 січня 1999 року № 8, від 01 лютого 1999 року № 13 підтверджується, що бригада № 1 колони № 1, в якій працював ОСОБА_1 , виконувала міські перевезення (по мірі необхідності виконувала почасові приміські перевезення).

Згідно з Положенням про оплату праці та преміювання водіїв Дубенського АТП оплата праці і преміювання водіїв автобусів «ЛіАЗ», які обслуговують міські маршрути, почасово-преміальна. Оплата праці водіїв автобусів, які обслуговують приміські та міжміські маршрути, відрядно-преміальна.

Відомостями про нарахування заробітної плати за 1992, 1994, 1996-1999 роки підтверджується, що протягом місяця ОСОБА_1 проводилося нарахування заробітної плати за міські і приміські перевезення.

Згідно зі статтею 49 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Відповідно до статті 12 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ) право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Пунктом «з» частини першої статті 13 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

Згідно з пунктом 20 Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що первинними документами про характер виконуваної позивачем роботи підтверджується, що він працював на посаді водія автобуса, однак виконував не лише міські, а й почасові та приміські перевезення, тобто не був безпосередньо зайнятий протягом робочого дня у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку видати ОСОБА_1 уточнюючу довідку встановленого зразка із зазначенням конкретних періодів його роботи на посаді водія міського пасажирського транспорту.

З огляду на викладене не заслуговують на увагу аргументи заявника про те, що він працював у відповідача на посаді водія автобуса «ЛіA3 677», при цьому обслуговував лише регулярні міські пасажирські маршрути.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суди не дослідили належним чином всі первинні документи та періоди його роботи в Товаристві, а наявні у відомостях з нарахування заробітної плати відмітки про його обслуговування приміських маршрутів не відповідають дійсності, також не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

З урахуванням того, що інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов