Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.08.2019 Справа №607/8145/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Облещук О.В., Мотиль Б.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4

представника третьої особи Мелех О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Наталія Богданівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Іван Теодорович про визнання недійсними правочинів, застосування наслідків недійсності правочинів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б., приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 27 червня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б., зареєстрований в реєстрі за №4275, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 10 березня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., зареєстрований реєстрі за №1291, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; зобов`язати ОСОБА_3 повернути в натурі ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 67,4 кв.м., який знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що ОСОБА_5 , та її син - ОСОБА_6 , проживали та були зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 . Власником вказаного будинку була мати ОСОБА_5 - ОСОБА_7 .. Приблизно в середині грудня 2017 року її змусили покинути будинок новий власник ОСОБА_2 , який повідомив, що будинок, в якому вони проживають з червня 2017 року, належить йому на праві власності, пред`явивши при цьому договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 27 червня 2017 року. Мати позивачки повідомила, що у червні 2017 року продала належний їй будинок. Відтак, з середини грудня 2017 року ОСОБА_5 та її син, фактично позбавлені права користування зазначеним будинком та змушені тимчасово проживати в будинку друзів в АДРЕСА_2 . Позивач вважає, що внаслідок укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 27 червня 2017 року між її матір`ю ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , порушено житлові права її неповнолітнього сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від часу народження постійно проживає у спірному житловому будинку, а з 28.09.2013 року там зареєстрований. ОСОБА_5 вважає, що вказаний договір купівлі-продажу звужує права неповнолітнього ОСОБА_6 , просить визнати його недійсним з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, оскільки у вказаному договорі відсутні посилання на наявність дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, на укладення такого договору. Також, із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_5 стало відомо, про факт набуття ОСОБА_3 права власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 10 березня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського нотаріального округу Жовнір І.Т., в реєстрі за №1291, який вона вважає, що також слід визнати недійсним. Зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не було дотримано вимог, які встановленні ст. 203 ЦК України, на момент укладення договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року, а відтак, подальше відчуження спірного будинку ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором від 10 березня 2018 року є також незаконним, оскільки укладення такого договору суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», та призводить до обмеження прав і охоронюваних законом інтересів неповнолітнього ОСОБА_6 на житло (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Вважає, що визнання недійсними договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року та договору купівлі-продажу від 10 березня 2018 року, а також приведення сторін цих договорів у первісний стан, права неповнолітнього ОСОБА_6 на житло можуть бути поновлені.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Магдич О.О. подала суду відзив на позовну заяву, у якому вказує на те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту житлових прав свого сина. Позивач не наводить підстав для недійсності договору купівлі-продажу, укладеного 10 березня 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , а також не зазначив, яким саме нормам законодавства суперечить цей договір і яким чином ці порушення слугують підставою для визнання договору недійсним не має. Вважає, що не підлягає задоволенню позов про визнання недійсним наступного правочину щодо відчуження спірного майна, який заявлений лише з тих підстав, що цей правочин був укладений після оспорюваного договору. Також вважає, що позивач є неналежним позивачем, оскільки не наділена правом витребовувати спірне майно у добросовісного набувача. Попереднім власником будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 з власної згоди відчужено свій будинок на користь ОСОБА_2 , уклавши оспорюваний договір купівлі-продажу від 27 червня 2017 року, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. зареєстрований за № реєстру 4275. Відтак підстави для застосування ч.1 ст. 388 ЦК України відсутні. У задоволенні позову просить відмовити за безпідставністю.

Представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 подав суду відповідь на відзив, у якій зазначає, що згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним і не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом, не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. У даному випадку ОСОБА_5 , діючи в інтересах своєї дитини, заперечує дійсність спірних правочинів, при цьому інтерес самої дитини полягає у тому аби спірний будинок перебував у власності саме відповідачки ОСОБА_7 , як первісного власника і члена його сім`ї, оскільки саме від цього залежить можливість реалізації ним своїх житлових прав. Договір купівлі-продажу, що вчинений власниками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Відповідачка ОСОБА_7 була власницею спірного будинку та є бабусею малолітнього ОСОБА_6 . ОСОБА_5 є матір`ю малолітнього ОСОБА_6 Постійним зареєстрованим місцем проживання малолітнього ОСОБА_6 з часу народження, разом з батьками, є адреса: АДРЕСА_1 . Отже, оскільки спірний будинок, який є предметом спірних договорів купівлі-продажу є єдиним житлом і місцем проживання малолітнього і його сім`ї, а батькам малолітнього ОСОБА_9 не було відомо про відчуження даного будинку на користь відповідача ОСОБА_2 і відповідно органами опіки та піклування не видавався дозвіл на укладення вказаного договору купівлі-продажу, що призвело до порушення права малолітнього на користування житловим приміщенням. Вважає доводи представника відповідачів такими, що не заслуговують на увагу.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала суду заперечення на відповідь на відзив, у яких вказує на те, що зацікавленість позивачки у поверненні будинку у власність члена її сім`ї не може бути підставою для визнання договору недійсним. Зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу 10 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , неповнолітній ОСОБА_6 був уже виписаний із спірного будинку добровільно, за згодою батьків, та прописаний по місцю проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що відсутність у позивачки підстав для визнання недійсним другого договору купівлі-продажу від 10 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є підставою для відмови у позові. Підстави для витребування спірного майна відсутні, оскільки майно вибуло із володіння власниці за її згодою.

Позивач ОСОБА_5 та представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також представник відповідачів ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечили, просять суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином неодноразово була повідомлена про місце та час розгляду справи.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судовому засіданні пояснила, що Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, виконавчий комітет Тернопільської міської ради не надавали дозволу на відчуження майна по АДРЕСА_1 , де проживав неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. суду зазначила, що нею 27.06.2017 року було посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна з надвірними будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_7 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для укладення такого правочину було вільне волевиявлення продавця та покупця, а також документи, які були надані продавцем з метою його укладення, а саме свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно якого зазначене майно належало ОСОБА_7 , витяг про реєстрацію права власності на зазначену будівлю, довідку про зареєстрованих осіб у вказаному будинку станом на момент укладення договору, відповідно до якої неповнолітніх осіб у ньому зареєстровано не було. При укладенні зазначеного договору була присутня продавець ОСОБА_7 , покупець ОСОБА_2 , а також дочка продавця ОСОБА_5 . Зазначила, що на момент укладення спірного правочину не було даних про реєстрацію у зазначеному будинку неповнолітнього ОСОБА_6 , а також про те, що останній там зареєстровано їй ніхто з присутніх у момент укладення договору, не повідомляв.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. в судове засідання не з`явився, письмових пояснень щодо позову не подавав.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив

27 червня 2017 року між ОСОБА_7 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б., зареєстрований в реєстрі за №4275.

За умовами зазначеного договору Продавець продала, а Покупець купив житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У пункті 2 зазначеного договору зазначено, що предмет договору належить Продавцеві на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане Терещук Л.І., державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори 12 березня 2012 року, зареєстроване в реєстрі за №588. Право власності на Предмет договору зареєстровано Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» (м. Тернопіль) 04 квітня 2012 року, номер запису 3102 в книзі 11.

Як вбачається із наданих суду приватним нотаріусом Фіголь Н.Б. документів, підставою для укладення та нотаріального посвідчення зазначеного спірного правочину були: свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.03.2012 року видане державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І., про те, що ОСОБА_7 є спадкоємцем майна - житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , яке належало померлому ОСОБА_10 , витяг про реєстрацію прав на зазначене домоволодіння за ОСОБА_7 ; довідка від 27.06.2017 року, видана ДП «Комунальник-1» ТзОВ «Мрія» про те, що у зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_7 (Продавець), її син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інші особи у тому числі неповнолітні, відсутні; заява ОСОБА_12 про надання згоди на укладення договорів її чоловіком ОСОБА_2 (Покупцем) ; звіт про оцінку майна; витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави; інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру власності на нерухому майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Як вбачається із пункту 6 спірного договору, Продавець свідчить, що внаслідок продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що є предметом цього договору, не буде порушено прав і законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець зобов`язана утримувати за законом або договором.

10 березня 2018 року між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., зареєстрований в реєстрі за №1291.

За умовами зазначеного договору Продавець продав, а Покупець купила житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 .

Як вбачається із наданих суду приватним нотаріусом Жовніром І.Т. документів, підставою для укладення та нотаріального посвідчення зазначеного спірного правочину були: заява ОСОБА_2 від 10.03.2018 року про відсутність у зазначеному будинку неповнолітніх та малолітніх дітей; договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 27.06.2017 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності станом на 27.06.2017 року; довідка від 06.03.2018 року, видана ДП «Комунальник-1» ТзОВ «Мрія» про те, що у зазначеному будинку з 05.03.2018 року ніхто не зареєстрований; заява дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_12 про згоду на укладення договорів про продаж житлового будинку; заява ОСОБА_13 на укладення договорів купівлі-продажу його дружиною ОСОБА_3 житлового будинку; висновок про ринкову вартість майна; витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Як вбачається із інформації, викладеній у листі №2965/28-03 від 08 грудня 2018 року, Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, згідно облікових записів та картотеки переданої Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області за період з 01.08.2012 р. по 31.03.2016 р. та за період виконання повноважень з 04.04.2016 р. по 27.11.2018 р. особи, які були зареєстровані станом на 27.06.2017 р. - 30.11.2017 р. за адресою АДРЕСА_1 : ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації - 31.01.1996 р., дата зняття реєстрації - 18.09.2017р.; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації - 11.06.1973 р., дата зняття реєстрації - 18.09.2017 р.; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації - 16.05.1997 р., дата зняття реєстрації - 27.10.2017 р.; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації - 28.09.2013 р., дата зняття реєстрації - 26.10.2017р..

Згідно інформації, викладеній у листі №352/28-03 від 13 лютого 2019 року Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, за період з 01.08.2012 р. по 31.03.2016 р. та за період роботи з 04.04.2016 р. по 13.02.2019 р. встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 28.09.2013 р. та знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою 26.10.2017 р. з одночасною реєстрацією за адресою: АДРЕСА_1 , з якої також знятий з реєстрації місця проживання 12.04.2018 р. без подальшої реєстрації.

Як слідує із нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. заяви ОСОБА_14 , який є батьком неповнолітнього ОСОБА_6 від 25.10.2017 року, останній надав згоду на зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 свого малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та реєстрацію його місця проживання за новою адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 26.10.2017 року, виданої відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із акту про встановлення факту проживання без реєстрації від 20 грудня 2018 року, складеного комісією Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області та довідки Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області №7248 від 27.12.2018 р., ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з 10.04.2018 р. по даний час.

Згідно акту обстеження умов проживання від 11 липня 2019 року, складеного комісією Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, у будинку за адресою: АДРЕСА_2 не створені належні умови для проживання та розвитку дітей.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він є працівником агенції нерухомості приватним підприємцем та надає послуги із продажу нерухомого майна. Приблизно у травні 2017 року до нього звернулась ОСОБА_5 з метою реалізації будинку по АДРЕСА_1 , який належав її матері ОСОБА_7 та надала усі правовстановлюючі документи на будинок, а також будинкову книгу щодо зареєстрованих у ньому осіб, у якій була відмітка про зняття із реєстрації неповнолітнього ОСОБА_6 .. В подальшому, до нього звернулась власник будинку ОСОБА_7 , яка здійснювала усі переговори щодо ціни його продажу. Пізніше, у вересні 2017 року, після продажу будинку ОСОБА_2 , йому стало відомо про реєстрацію у зазначеному будинку неповнолітнього ОСОБА_6 Про те, що у вказаному будинку зареєстрований неповнолітній ОСОБА_6 ні його мати ОСОБА_5 , а також продавець ОСОБА_7 , яка його бабою, не повідомляла.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що з квітня 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_14 , ОСОБА_5 та їх неповнолітній син ОСОБА_6 , без реєстрації, які почали там проживати на прохання її брата. У зазначеному будинку не створено належних житлово-побутових умов проживання, які є не задовільними.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона працює на посаді паспортиста у ДП «Комунальник -1» ТзОВ «Мрія» та у її обов`язки входить видача довідок форми №3 щодо зареєстрованих осіб. Зазначила, що довідку форми №3 від 27.06.2017 року вона видавала на підставі Будинкової книги, яку надала заявник ОСОБА_7 та у якій були відсутні дані про проживання у будинку по АДРЕСА_1 неповнолітнього ОСОБА_6 . Також вказала, що усі дані, які були відображені у Будинковій книзі було перенесено нею у довідку форми 3 щодо зареєстрованих осіб у вказаному будинковолодінні.

Згідно інформації викладеній у листі служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради від 23.04.2019 року №838/04-24, ні служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, ні виконавчий комітет Тернопільської міської ради, не надавали дозволу на відчуження майна по АДРЕСА_1 , де проживав неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей,

За правилом частини першої статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Зі змісту частини першої статті 71 ЦК України, частини першої статті 224 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-232цс16.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 є бабою неповнолітнього ОСОБА_6 , не є його опікуном, а тому на неї не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України. Також, суд зазначає, що вимога, передбачена ч.6 ст.203 ЦК України на яку посилається позивач, додержання якої є необхідною для чинності правочину стосується лише правочину, який вчиняється батьками (усиновлювачами) неповнолітніх дітей та не може застосовуватись для інших осіб.

За таких обставин, суд вважає помилковим посилання позивача на недійсність спірного договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 27 червня 2017 року, за наведених підстав, який був укладений між ОСОБА_7 , яка є бабою неповнолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Крім цього, суд зазначає, що такий договір може бути визнаний судом нікчемним в силу ч.1 ст.224 ЦК України, тобто такий, що вчинений без дозволу органу опіки та піклування.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у цивільній справі за №1612/2343/12.

Оскільки, ОСОБА_7 є бабою, а не матір`ю неповнолітнього ОСОБА_6 , який проживав як член сім`ї власника у спірному житловому будинку, а тому для укладення ОСОБА_7 оспорюваного договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року згоди органу опіки і піклування не вимагалося. Крім цього, суд вважає, що з наведених підстав, не можуть бути застосовані для визнання зазначеного правочину недійсним вимоги ч.6 ст.203 ЦК України щодо чинності правочину.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, будучи зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 , неповнолітній ОСОБА_6 мав право лише на проживання у спірному житловому будинку до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 27.06.2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи наведене, а також проаналізувавши докази надані сторонами, суд вважає, що позов ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б., приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. про визнання недійсними правочинів, застосування наслідків недійсності правочинів не підлягає до задоволення. При цьому суд вважає, що права та інтереси неповнолітнього ОСОБА_6 , вчиненням спірного договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 27 червня 2017 року, не було порушено, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Крім цього, суд наголошує, що із мотивів зазначених позивачем у поданому позові, а саме відсутністю згоди органу опіки та піклування на вчинення спірного правочину, вони є підставою для визнання його нікчемним. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що в подальшому після укладення спірного правочину, за заявою обох батьків у тому числі позивача, неповнолітнього ОСОБА_6 було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано за іншим місцем проживання : АДРЕСА_1 , а тому останній має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків. Також, суд зазначає, що виходячи із пояснень свідка ОСОБА_15 , а також приватного нотаріуса Фіголь Н.Б., ОСОБА_5 знала про укладення спірного правочину про відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 її матір`ю ОСОБА_7 , де проживав її неповнолітній син ОСОБА_6 , вела переговори із агенцією нерухомості про пошук продавців, надавала усі необхідні документи для цього, а також була присутня при його вчиненні у приватного нотаріуса, а тому свідомо допускала наслідки його вчинення для свого неповнолітнього сина. Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору спірного договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 10 березня 2018 року, який був укладений у подальшому між ОСОБА_18 та ОСОБА_3 , суд вважає, що такі вимоги також не підлягають до задоволення із наведених вище підстав, а також із того, що відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому, не можуть бути задоволені позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання виндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Зазначена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 року у справі №6-95цс13. З наведених підстав, й не підлягає до задоволення вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_3 повернути в натурі ОСОБА_7 зазначений спірний житловий будинок.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 82, 263, 265 ЦПК України, ст..177 СК України, ст..ст..156, 64 ЖК Української РСР, ст..ст.203, 215, 224, 71 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Наталія Богданівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Іван Теодорович про визнання недійсними правочинів, застосування наслідків недійсності правочинів, відмовити у повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року у даній справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 16 серпня 2019 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан