ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/18738/17

Провадження № 22-ц/818/731/19

29 липня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів судового засідання: Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 08 травня 2018 року у складі судді Токарєвої Н.М. (повний текст рішення складений 14 травня 2018 року),

установив:

28 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права особистої власності на земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 , площею 0,3433 га, НОМЕР_2 , площею 0,5963 га, НОМЕР_3 , 0,5804 га, що розташовані на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, для ведення особистого селянського господарства; з кадастровим номером НОМЕР_4 , що розташована в АДРЕСА_1 , площею 0,1512 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 144,30 кв.м., житловою площею 75,10 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , як майно набуте у шлюбі за особисті кошти.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.07.2017 шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Сторони досягли згоди про те, що майно, що було придбано позивачем до шлюбу, та яке було придбане нею під час шлюбу за особисті кошти, після розірвання шлюбу залишиться у її приватній власності. Вказані в позові земельні ділянки та житловий будинок належать до її особистої власності, враховуючи їх придбання за особисті кошти позивача.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 травня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на: земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , що розташована на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, площею 0,3433 га для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 , що розташована на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, площею 0,5963 га для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3 , що розташована на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, площею 0,5804 га для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1512 га для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд; житловий будинок, літ. «А-1» загальною площею 144,30 кв.м., житловою площею 75,10 кв.м., допоміжною площею 69,20 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору залишено за рахунок позивача.

Рішення суду мотивовано тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тому при вирішенні питання щодо визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Між сторонами відсутній спір щодо поділу майна, яке набуте за час шлюбу. Посилання позивачки на факт придбання нерухомого майна до реєстрації шлюбу та в період шлюбу за особисті кошти визнається відповідачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою у задоволені позову ОСОБА_4 відмовити. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є боржником за договором позики, укладеним 14.02.2018 між ним та апелянтом, що підтверджується даними розписки. За умовами договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 22 000 доларів США, а останній зобов`язався їх повернути на першу вимогу кредитора. Під час укладення договору позики ОСОБА_2 неодноразово посилався на той факт, що в його власності 4 земельні ділянки та житловий будинок, що оскаржуваним рішенням визнані особистою власністю ОСОБА_1 . Протягом трьох місяців з 08.05.2018 ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_2 з проханням повернути гроші. Проте останній гроші не повернув і повідомив ОСОБА_3 про відсутність у нього будь якого майна, за рахунок якого можливо повернути позичені кошти тому, що воно належить ОСОБА_1 . Апелянт вважає, що має право на майно, що було предметом дійсного спору, але суд вирішив спір, не залучивши його до участі у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та висновків суду не спростовує. ОСОБА_3 не зазначив які саме питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки вирішив суд. ОСОБА_1 не має жодного відношення до боргів її колишнього чоловіка. Надана ОСОБА_3 розписка не є належним доказом укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики. ОСОБА_2 належало на праві власності й інше нерухоме та рухоме майно, що не було предметом спору за позовом про поділ майна подружжя. Частина цього майна, а саме земельна ділянка № НОМЕР_5 площею 2,000 га перейшла у власність апелянта. Таким чином, ОСОБА_3 не використовує законні способи захисту своїх прав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Посилається на те, що не укладав з ОСОБА_3 договору позики. На майно, набуте колишньою дружиною до укладання шлюбу, прав не має. Земельна ділянка і житловий будинок не використовувались у господарській діяльності відповідача, тому не можуть бути предметом забезпечення вимог ОСОБА_3 за борговими зобов`язаннями. До укладання шлюбу з ОСОБА_2 ОСОБА_1 придбала земельну ділянку, яку згодом було розподілено на три земельні ділянки. Саме на ці три земельні ділянки за нею і було визнано право власності.

Відповідно до ч. 1 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно п.п.1, 3 ч.2 ст.44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.ЕЙ. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини наголосив на обов`язку сторін належним чином використовувати свої процесуальні права, зазначивши, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У рішенні Європейського Суду від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_3 вказав свою адресу для листування: АДРЕСА_3 та номер мобільного телефону (а.с. 136-138).

Після отримання ОСОБА_3 ухвали Харківського апеляційного суду від 4 березня 2019 року про відкриття апеляційного провадження за його скаргою (а.с. 178), у якій сторонам було повідомлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом осіб для участі у справі (а.с. 164).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 2 травня 2019 року клопотання ОСОБА_3 було задоволене, справа призначена до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін та апелянта (а.с. 177).

Судове повідомлення про судове засідання, призначене на 23 травня 2019 року, ОСОБА_3 не отримав (а.с. 183-184), однак направив суду клопотання про відкладення розгляду справи. Також повідомив суду, що апелянт бажає надати суду додаткові докази та пояснення по справі (а.с. 191).

Клопотання скаржника було задоволено, розгляд справи відкладено до 11 липня 2019 року 10 годин 00 хвилин (а.с. 192).

Зворотнє повідомлення про отримання ОСОБА_3 судового повідомлення про призначення розгляду справи на 11 липня 2019 року 10 годину 00 хвилин повернулося до суду без підпису адресата. Проте згідно штрих-коду на ньому 919) адресат отримав поштове відправлення особисто 6 червня 2019 року (а.с. 194).

Про судове засідання, призначене на 29 липня 2019 року, ОСОБА_3 повідомлявся телефонограмою на вказаний в апеляційній скарзі номер телефону. Проте судове повідомлення на 29 липня 2019 року, направлене поштою, ОСОБА_3 не отримав.

Відповідно до статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

На жодне з судових засідань Годін О.А. не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, додаткових доказів чи письмових пояснень суду не надав. За вказаними в апеляційній скарзі адресою та номером телефону скаржник повідомлявся завчасно і належним чином. ОСОБА_3 був повідомлений про відкриття провадження у справі за його апеляційною скаргою, наполягав на розгляді апеляційної скарги в судовому засіданні. Для участі в судових засіданнях жодного разу не з`явився. Тому колегія суддів вважає, що існує неналежне здійснення скаржником своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду скарги, що призвело до затягування судового розгляду справи.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_3 розглянута в судовому засіданні 29 липня 2019 року за його відсутності.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, вважає , що апеляційне провадження підлягає закриттю виходячи з такого.

Як установлено судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 19 липня 2008 року по 24 липня 2017 року (а.с. 7).

До реєстрації шлюбу 30.09.2007 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу було набуто право власності на земельну ділянку площею 1,5200 га, кадастровий номер НОМЕР_6 (а.с. 9). Право власності позивача підтверджується даними державного акту на право власності на земельну ділянку від 09.10.2007 серії НОМЕР_7 (а.с.11). За нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 зазначена земельна ділянка була поділена на три земельні ділянки (а.с. 12) та позивачці видано свідоцтво на право власності на земельну діяльну площею 0,5804 га від 26.01.2015 (а.с. 15), свідоцтво на право власності на земельну ділянку площею 0,3433 га від 19.01.2015 (а.с. 17), свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0, 5963 га від 19.01.2015 ( а.с. 19).

Під час шлюбу ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4 , що розташована в АДРЕСА_1 , площею 0,1512 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 03 червня 2016 року ( а.с. 21-22).

Згідно даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.04.2014 ОСОБА_1 є власником житлового будинку, загальною площею 144,30 кв.м., житловою площею 75,10 кв.м., з господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_2 (а.с. 23).

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України (надалі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст. 66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, але при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання вищезазначеного майна особистою власністю одного з подружжя ,суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 57, 60, 66, 69,70 СК України і виходив з того, що позивач набула право власності на три земельні ділянки до реєстрації шлюбу. Одну земельну ділянку та житловий будинок позивач придбала та побудувала за власні кошти, проти чого не заперечував відповідач (нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 24 листопада 2017 (а.с. 25)).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що рішенням суду вирішено питання про його права, а саме, право отримати за рахунок спірного майна забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики від 14.02.2018.

Зі змісту розписки, що додана до апеляційної скарги, вбачається, що 14.02.2018 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_3 22 000 доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу (а.с. 140).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Апелянт не надав доказів того, що настав строк виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики або є таке, що набрало законної сили, рішення суду про стягнення боргу за договором позики від 14.02.2018. Крім цього, ОСОБА_3 не надано доказів того, що виконання зобов`язання ОСОБА_2 було забезпечено спірним майном.

Оскільки зазначене зобов`язання виникло вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , його наявність не могла бути врахована судом при вирішені дійсного спору.

Сама по собі наявність у ОСОБА_2 боргового зобов`язання перед ОСОБА_3 не є перешкодою для поділу майна подружжя, на яке позивач має право відповідно до закону.

Тому судова колегія вважає, що рішенням суду не вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_5 .

Відповідно до п.3 ч.1, ч.2 ст. 362 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 належить закрити.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 362, 389, 390, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 29 липня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний