КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Київ

Справа 754/16292/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8309/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Лапчевської О.Ф.,Рубан С.М.

секретар судового засідання Миронюк І.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року (у складі судді Бобко В.В. інформація щодо складання повного тексту відсутня)

в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Деснянський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві про встановлення факту постійного проживання на території України, -

встановив:

У листопаді 2018 році Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заяву мотивовано тим, щозаявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Радуль, Ріпкінського району, Чернігівської області, що підтверджується витягом з держреєстру актів запису про народження. Після закінчення Радульської середньої школи в 1971 році поступив на роботу мотористом-лебідником на водному транспорті (ВДБУП) в м. Гомель (БілоруськаPCP), де працював до 1975 року. З 1975 по 1981 відбував покарання в м. Орша Вітебської області (БРСР), після відбуття якого, з 1981 по 1986 рр. проживав разом з батьками в будинку АДРЕСА_1 . В цьому ж 1986 році батьківський будинок за програмою генеральної забудови м. Києва було знесено і заявнику з дружиною була надана квартира АДРЕСА_2 , яку невдовзі дружина обміняла на квартиру в м . Новополоцьк Білоруської РСР , в якій оселилась вже колишня дружина з дітьми. Згідно вироку народного суду Ватутінського району м. Києва від 12.05.1988 заявник відбував покарання в місті Біла Церква Київської області та згідно постанови Білоцерківського народного суду Київської області від 03.07.1990 заявник вибув в розпорядження Кежемської УІТ УМВС РРФСР Красноярського краю. Після відбуття покарання заявник повернувся в Україну. З 23 червня по 23 грудня 1991 року проживав у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 . В 1992 році батьки свою трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 обміняли на двокімнатну АДРЕСА_4 в якій заявник проживав з ними до 2011 року. В цьому ж 2011 році заявник оселився у квартирі АДРЕСА_5 , в якій до цього часу проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_2 . Повернути вилучений органами слідства радянський паспорт НОМЕР_1 виданий ВВС Броварського райвиконкому Київської області 5 березня 1982 року або отримати замість нього паспорт громадянина України заявнику не вдалось за можливе. 28.12.2005 р. в ДПА м. Києва отримав ідентифікаційний номер платника податку. Факт його постійного проживання на території України, зокрема в будинку АДРЕСА_6 з червня 1991 року підтверджується актами ЖЕД-310 комісійного обстеження квартири АДРЕСА_5 від 29 липня 2016 року та від 18 серпня 2017 року. Рішення суду про встановлення факту мого постійного проживання на території України заявнику потрібне для отримання паспорту громадянина України в Деснянському районному відділі ГУ ДМС України в місті Києві. У зв'язку з викладеним вище заявник просить суд встановити юридичний факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженець села Радуль, Ріпкінського району, Чернігівської області постійно, безвиїзно, проживає натериторії України з 24 серпня 1991 року по теперішній час.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 заінтересована особа: Деснянський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві про встановлення факту постійного проживання на території України - задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , уродженець села Радуль, Ріпкінського району, Чернігівської області на території України з 24.08.1991 по теперішній час.

Не погоджуючись з рішенням , 24 квітня 2019 року Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити повністю, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними.

Вважають, що Деснянський районний суд міста Києва в порушення статей 76, 77 та 81, 263 ЦПК України прийняв незаконне та необґрунтоване рішення, лише на підставі доказів ОСОБА_1 , які ніяким чином не підтверджують факт постійного безвиїзного проживання заявника на території України станом з 24.08.1991 ріку по теперішній час.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження (а.с. 85-86)

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року призначено розгляд справи (а.с. 87)

Учасники справи не скористались свої правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Ухвалу про відкриття провадження та повідомлення про розгляд справи було надіслано 28 чеврня 2019 року, як того передбачає ст. 361 ЦПК України. (а.с. 88)

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заінтересованої особи ЦУМ ДМС України у м. Києві та Київській області просила апеляційну скаргу задовольнити з викладених в ній підстав.

Заявник та його представник проти задоволення скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву, суд вважав встановленими такі обставини. ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Радуль, Ріпкінського району, Чернігівської області, що підтверджується витягом з держреєстру актів запису про народження

В 1971 році після закінчення Радульської середньої школи поступив на роботу мотористом-лебідником на водному транспорті (ВДБУП) в м. Гомель (БілоруськаPCP), де працював до 1975 року.

В 1986 році батьківський будинок заявника за програмою генеральної забудови м.Києва було знесено і заявнику з дружиною була надана квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до вироку народного суду Ватутінського району м. Києва від 12.05.1988 заявник відбував покарання в місті Біла Церква Київської області.

03.07.1990 було прийнято постанову Білоцерківського народного суду Київської області відповідно до якої заявник вибув в розпорядження Кежемської УІТ УМВС РРФСР Красноярського краю.

23.12.1991 після відбуття покарання заявник повернувся в Україну.

З 23.06.1991 по 23.12. 1991 проживав у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 .

В 1992 році батьки заявника свою трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 обміняли на двокімнатну, в якій заявник проживав з ними до 2011 року.

В 2011 році заявник оселився у квартирі АДРЕСА_5 , в якій до цього часу проживаєв цивільному шлюбі з ОСОБА_2 .

Також, судом установлено, що повернути вилучений органами слідства радянський паспорт НОМЕР_1 виданий ВВС Броварського райвиконкому Київської області 5 березня 1982 року або отримати замість нього паспорт громадянина України заявнику не вдалось за можливе.

Відповідно до акту від 29.07.2016, який складений комісією у складі майстра технічної дільниці № 3 ЖЕД-310 Мажори В.І. та майстра технічної дільниці № 2 ЖЕД-310 ОСОБА_3 , мешканців будинку АДРЕСА_6 зазначено, що ОСОБА_1 проживає без місця реєстрації за адресою АДРЕСА_5 .

Відповідно до акту від 11.08.2017, який складений комісією у складі майстра технічної дільниці № 3 ЖЕД-310 Мажори В.І. та майстра технічної дільниці № 2 ЖЕД-310 ОСОБА_3 , мешканців будинку АДРЕСА_6 зазначено, що ОСОБА_1 проживає без місця реєстрації за адресою АДРЕСА_5 .

Вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими заявником доведні не в повному обсязі.

Крім того, при вирішенні даної справи суд порушив як норми матеріального так і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 2 Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 15.12.2017); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004"ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Згідно з ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що не можуть розглядатися в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо чинним законодавством передбачений інший порядок його встановлення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту, а саме факту проживання на території України з 24 серпня 1991 року по теперішній час.

Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302(з урахуванням внесених змін).

Згідно з пунктом 1 Порядку паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про правонаступництво України»,всі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України.

Відповідно до п.п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно ч. 1 ст. З Закону України "Про громадянство України" громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійногопроживання на території України за станом на 24.08.91 року чи 13.11.91 року.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України»і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Згідно до ст. З Закону України «Про громадянство України»(в редакції від 18 січня 2001 року) громадянами України є:

1) усі громадяниколишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень затверджено Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 №588/2006).

Так, згідно підпункту а пункту 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.

Пункт 8 Порядку визначає, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Таким чином, вказаний Закон та Порядок встановлення належності до громадянства України стосується осіб, які проживали на території України станом на 24 серпня 1991 року і перебували у громадянстві колишнього СРСР, але не мають у паспорті громадянина колишнього С Р СР відмітки про прописку, що підтверджує факт проживання, тому для встановлення належності до громадянства України особа подає заяву, а також інші відповідні документи передбачені розділом II Порядку до управління, відділу міграційної служби за місцем проживання в Україні.

Отже, у разі відсутності передбачених Порядком документів подається відповідне судове рішення, що підтверджує факт постійного проживання особи на території України, відповіднодо Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 №1543-ХІІ станом на 24.08.1991.

Суду першої інстанції не було надано доказів тому, що заявник скористався вищенаведеним порядком , або доказів неможливості скористатись таким порядком, визначеним Законом.

Крім того, в разі відсутності у заявника вищевказаних документів, останньому необхідно подати рішення суду, яким би був встановлений факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а не факт за встановленням якого подано заяву.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується факт постійного проживання заявника на території України з 24.08.1991 року по дату ухвалення рішення.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що надані та долучені до матеріалів справи документи, а саме: витяг з ДРАЦСГ щодо актового запису про народження (а.с. 3), акту від 23.07.2016 року (а.с. 5), акту від 18.08.2017 року (а.с.5 на звороті аркушу), копії військового квитка №6523073 (а.с. 6), та довідки про відбування покарання (а.с. 7), не містять інформації з приводу обставин, які встановив суд та не підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 24 серпня 1991 року по теперішній час.

Свідки, яких просив допитати заявник, судом першої інстанції не допитувались. В журналах судових засідань відсутня інформація про допит свідків, а також відсутні присяги свідків.

В апеляційному суді клопотання про допит свідків не заявлялось.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення, а ті обставини, які суд вважав встановленими були недоведеними заявником, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви з розподілом судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнувши з заявника на користь Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 528 грн. 60к.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Деснянський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві про встановлення факту постійного проживання на території України залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , р.н. ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ( місце знаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, ) судовий збір у розмірі 528 грн.60к

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текс постанови складено 07 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: