КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/44019/17

Апеляційне провадження 22-ц/824/10472/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кондратенко О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання пунктів договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и в :

у грудні 2017 рокуОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк» в якому просила визнати недійсним підпункти 4.5.3., 4.5.4, п. 4.1. ст. 4 договору іпотеки № 030.29-50/264-К від 15.11.2007.

В обґрунтування позову зазначала, що 15.11.2011 між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та нею укладено договір кредиту № 030.29-50/264-К, згідно з яким вона отримала кредит у сумі 200 000 доларів США, зі сплатою 11,75 % річних, з кінцевим терміном повернення до 14.11.2022. В забезпечення виконання зобов`язань укладено договір іпотеки, згідно з яким вона передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Вважає, що підпункти 4.1., 4.5.3, 4.5.4 ст. 4 договору іпотеки суперечать ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору, а тому відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України мають бути визнані недійсними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2019 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд лише послався на досягнення згоди між сторонами щодо суттєвих умов договору, при цьому не проаналізував зміст договору на відповідність його ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» та не звернув уваги на те, що поняття «іпотечне застереження» зазначені норми на час укладення договору не мали. Укладаючи у 2007 році іпотечний договір, вона не узгоджувала умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності у порядку реєстрації та вважала, що надала згоду на передачу предмета іпотеки лише шляхом укладення окремого договору про задоволення таких вимог. Крім того, суд не врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 127/8068/16-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 554/14813/15-ц; від 19.12.2018 у справі 199/1276/17.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.11.2007 між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у сумі 200 000 доларів США, зі сплатою 11, 75 % річних, терміном повернення отриманого кредиту до 14.11.2022, на умовах визначених договором на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.3 договору кредиту з метою забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає: в день укладення цього договору - з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, для придбання якого, згідно з п.1.2. цього договору, надається кредит, яка належить позивальнику на праві власності, заставною вартістю 1 333 705 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в день укладення кредитного договору між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 4.1, 4.5.3, 4.5.4 ст. 4 договору іпотеки № 030.29-50/264-К від 15.11.2007, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь - якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що умови договору, які оскаржуються позичем узгоджені сторонами при підписанні договору, волевиявлення позивачки було вільним, а зміст договору іпотеки не суперечить нормам закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу; інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За обставинами справи встановлено, що з метою отримання коштів на придбання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 15.11.2007 уклала з АКБ СР «Укрсоцбанк» кредитний договір, згідно з яким отримала кредитні кошти у сумі 200 000 доларів США та з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань передала в іпотеку квартиру, на придбання якої отримано кредитні кошти.

Позивач була ознайомлена з умовами договору іпотеки та висловила свою згоду на отримання кредиту та передачу квартири в іпотеку на умовах, які зазначені у договорі.

Як на час укладення договору іпотеки, так і протягом дії цього договору позивач була згодна з умовами договору, від отримання кредиту у встановлений законом строк не відмовилася та протягом 10 років договір іпотеки не оскаржувала.

Відповідно до статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 цього ж Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивач як на підставу позову посилається на те, що п. 4.1, 4.5.3, 4.5.4 ст. 4 договору іпотеки суперечать ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 цього ж Закону якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 4 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.5.3); шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь - якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.5.4).

Аналіз наведених норм закону та умов договору іпотеки дає підстави вважати, що п. 4.5.3 та п. 4.5.4 не суперечать положенням Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки, відтак висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову є правильними.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що для звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду необхідне укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду були спори про визнання незаконною та скасування реєстрації права власності на іпотечне майно. Оскільки предмет і підстави позову у даній справі та у справах, розглянутих Великою Палатою Верховного Суду різні, підстави для застосування таких правових висновків відсутні.

У даному спорі не розглядалося питання законності чи незаконності звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку та про ці обставини у позовній заяві не вказувалося.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 30.07.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна