ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 673/69/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/919/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання - Чебан О.М.,

з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15 листопада 2018 року, суддя Дворнін О.С., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання договорів недійсними,

встановив:

В січні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк», (далі - Банк), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що між ним та ОСОБА_1 26.03.2008 року було укладено кредитний договір №HMDOGA00008045 про надання кредиту в сумі 21214,30 доларів США на строк до 25.03.2013 року. Позичальник ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, які встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між Банком та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори поруки.

Однак в порушення вимог чинного цивільного законодавства України та зазначених умов договору позичальник ОСОБА_1 зобов`язання за кредитом належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 07.12.2015 року виникла заборгованість в загальному розмірі 15 221,70 доларів США, яку Банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом із понесеними ним витратами по сплаті судового збору.

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними кредитного договору №HMDOGA00008045 від 26.03.2008 року, додаткової угоди №1 від 22.09.2011 року; іпотечного договору від 26.03.2008 року; додаткового договору від 30.10.2008 року до іпотечного договору від 26.03.2008року; додаткової угоди від 22.09.2011 року до договору Іпотеки №HMDOGA00008045 від 26.03.2008 року; договорів поруки №HMDOGA00008045 від 22.09.2011 року. ОСОБА_1 також просила суд визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг та визнати недійсним кредитний договір №HMDOGA00008045 від 26.03.2008 року у зв`язку з укладенням його під впливом обману з боку Банку; визнати недійсними додаткову угоду №1 від 22.09.2011 року, укладену між нею та ПАТ КБ «Приватбанк»; іпотечний договір від 26.03.2008 року; додатковий договір від 30.10.2008 року до іпотечного договору від 26.03.2008 року; додаткову угоду від 12.09.2011 року до договору іпотеки №HMDOGA00008045 від 26.03.2008 року, які укладені між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк»; визнати недійсним договір поруки №HMDOGA00008045 від 22.09.2011 року укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», договір поруки №HMDOGA00008045 від 22.09.2011 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказала на те, що спірні договори були укладені з порушенням вимог ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять умови, які вказують на здійснення Банком нечесної підприємницької діяльності, що, в свою чергу, призвело до навмисного введення її в оману Банком. Доказами цієї обставини, є, зокрема, висновок судової експертизи, яким встановлено численні порушення банківською установою вимог нормативних актів під час укладення договору кредиту.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15.11.2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено. Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано порушеним право ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг банку.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року та додаткову угоду № 1 від 22.09.2011 року, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Застосовано наслідки визнання договору недійсним та визнано недійсними: іпотечний договір від 26.03.2008 року, додатковий договір від 20.10.2011 року до іпотечного договору від 26.03.2008 року; додаткову угоду від 22.09.2011 року до договору іпотеки № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року, які укладені між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк»; договір поруки № HMD0GA00008045 від 22.09.2011 року укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк»; договір поруки №HMD0GA00008045 від 22.09.2011 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення судової експертизи в сумі 7282 грн.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову Банку та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Банк, зокрема, послався на відсутність правових підстав для визнання недійними оспорюваних правочинів, оскільки вони укладені у відповідності з вимогами закону, на момент їх укладення відповідали внутрішній волі як кредитора, так і позичальника.

Крім того, судом не було надано оцінки доводам Банку щодо спливу позовної давності для звернення до суду з позовом ОСОБА_1 , про застосування якого представником кредитної установи було заявлено в суді першої інстанції. Оскільки початок перебігу строку позовної давності в даному випадку необхідно рахувати з дати укладення спірного договору кредиту 26.03.2008 року, тому на дату звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, жовтень 2017 року, позовна давність сплила.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційний суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 в суді проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №HMDOGA00008045 про надання кредиту в сумі 21214,30 доларів США на строк до 25.03.2013 року.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору позичальник взяла на себе зобов`язання сплачувати усі визначені договором платежі у порядку та строки, встановлені у ньому.

У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 отриманих у кредит коштів виникла заборгованість за договором в розмірі 15 221,70 доларів США, в тому числі 9656,72 доларів США заборгованість за основною сумою кредиту; 1904,60 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 49,37 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 2876,10 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання договору; а також штрафи за невиконання грошових зобов`язань за договором: 10,58 доларів США - штраф (фіксована частка); 724,34 доларів США - штраф (процентна ставка).

22.09.2011 року в забезпечення виконання зобов`язання за вказаним вище договором між Банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договори поруки.

26.03.2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив з того, що кредитний договір, укладений між сторонами, був укладений з порушенням вимог ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок здійснення банківською установою нечесної підприємницької діяльності, що призвело до введення позичальника в оману, тому в силу закону кредитний договір, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 є недійсним, підстави для задоволення позову кредитора відсутні. Наслідком недійсності кредитного договору є недійсність інших договорів, які укладені з метою забезпечення виконання кредитного договору і є похідними від нього.

Однак такий висновок суду є помилковим з огляду на наступне.

Пунктом 7.2. кредитного договору від 26.03.2008 року передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11. Договору, Банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахований останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит надається у валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно з п. 8.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки на касу на строк з 26 березня 2008 року по 25 березня 2013 року включно у вигляді не поновлюваної лінія (далі - «Кредит») у розмірі 21 214, 30 доларів США на наступні цілі: 20 000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 2 562,75 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,44 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 7.2. даного Договору.

Умовами додаткової угоди № 1 від 22 вересня 2011 року внесено зміни до кредитного договору. Відповідно до п. 1 угоди суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до 30 вересня 2011 року зменшено на 347,245 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 0 дол. США, комісія у розмірі 0 дол. США пеня у розмірі 347,25 дол. США.

Пункт 8.1. викладений у наступній редакції: Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 26 березня 2008 року по 25 березня 2013 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії (далі - «Кредит») у розмірі 22 804, 69 доларів США на наступні цілі: на споживчі цілі, а також у розмірі 4153,14 доларів США за сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,26 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2. даного Договору.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо.

Таким чином, умовами кредитного договору передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, які є несправедливими, а тому підлягають визнанню недійсними.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №686/25972/14-ц, провадження №61-433св17.

Посилання апелянта на сплив позовної давності за вимогами ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів є необґрунтованими. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Сам по собі факт укладення спірного правочину 26.03.2008 року не свідчить про те, що ОСОБА_1 довідалася або могла довідатися про порушення свого права з цієї дати. Як вбачається з матеріалів справи, після пред`явлення позову Банку до суду про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , остання в жовтні 2017 року звернулася в суд з позовом про визнання недійсними кредитного та інших договорів.

Як вбачається зі змісту цієї позовної заяви про порушення свого права кредитором позичальник дізналася після проведення судової експертизи в серпні 2017 року, і саме з цієї дати необхідно рахувати початок перебігу позовної давності. Таким чином, на дату звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду позовна давність, передбачена ст. 257 ЦК України, не сплила.

Частинами 1, 3 статті 203 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Судом апеляційної інстанції не встановлено правових підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, як і укладених на його виконання договорів забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що крім зазначених вище п.п. 7.2 та 8.1 кредитного договору, інші його умови містять встановлені законом реквізити, сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов, які визначають суть кредитних правовідносин.Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. У справі відсутні докази введення в оману позичальника кредитором щодо обставин, які мають істотне значення. Спірним договором визначено основні умови кредитування, зокрема, валюта, сума, мета, строк, форма надання грошових коштів, розмір процентної ставки та спосіб погашення зобов`язання. Додатками №№1, 2 визначено загальну вартість кредиту та графік погашення кредитної заборгованості. Ці додатки є невід`ємними частинами договору, які конкретизують умови кредитування.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Обґрунтовуючи необхідність визнання спірних договорів недійсними судом взято за основу висновок судово-економічної експертизи №6232/6233/16-26 від 11.07.2017 року.

Відповідно до вискоків цієї експертизи дійсна сукупна вартість кредиту по кредитному договору № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року, орієнтовно становить 29 617,96 доларів США. Дійсна сукупна вартість кредиту по додатковій угоді №1 від 22.09.2011 року орієнтовно становить 23 245,66 доларів США.

Банком в кредитному договорі не наведено обов`язкові відомості, а саме абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) розрахунок якого здійснюється шляхом підсумування всіх платежів (проценти за користуванням кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням) здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Розмір реальної відсоткової ставки за вказаним кредитним договором на дату підписання договору документально підтверджується у розмірі 18.81% річних. Розмір реальної відсоткової ставки за додатковою угодою №1 від 22.09.2011 року укладеною до кредитного договору № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року на дату підписання додаткової угоди документально підтверджується у розмірі 19.57% річних.

Фактична сума абсолютного подорожчання (переплати) позичальником по кредиту, починаючи від моменту отримання кредиту до моменту погашення за Кредитним договором орієнтовно складає 9 617,96 доларів США тіла.

Фактична сума абсолютного подорожчання (переплати) позичальником по кредиту, починаючи від моменту отримання кредиту до моменту погашення за додатковою угодою від 22.09.2011 року укладеною до Кредитного договору № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року орієнтовно складає 8 537,57 доларів США.

Кінцева загальна сума кредиту, яку сплатив би позичальник банку погашаючи кредит у порядку визначеному графіком погашення заборгованості зазначеного у додатку №2 до кредитного договору № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року становить 27 160,81 доларів США.

Кінцева загальна сума кредиту, яку сплатив би позичальник банку погашаючи кредит у порядку визначеному графіком погашення заборгованості зазначеного у додатку №1 до додаткової угоди №1 до кредитного договору становить 22 322,80 доларів США.

Суд не провів оцінку доказів у справі у відповідності з вимогами процесуального закону, оскільки встановив порушення цивільного законодавства Банком лише не підставі вказаного висновку експерта, не провівши оцінки інших доказів у справі.

Визначені експертом порушення в умовах кредитування носять характер припущення, не конкретизовані та місять нечіткі висновки, які не дозволяють стверджувати про наявність зазначених у висновку експерта порушень при укладенні та виконанні спірного кредитного договору.

В той же час необхідно звернути увагу на таку обставину.

У справі міститься розрахунок суми кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитом, проведений Банком, який було досліджено судом апеляційної інстанції, з приводу якого сторони надали суду детальні пояснення.

Як вбачається з умов додаткової угоди №1 від 22.09.2011 року сума заборгованості станом на 20 вересня 2011 року зменшилася на 347,25 дол. США, відсотки визначено в сумі 0 дол. США.

В той же час, як вбачається з розрахунку заборгованості з кредитом, проведеного банком та наданого в якості доказу, існування кредитної заборгованості позичальника, 14.10.2011 року ОСОБА_1 було сплачено 1660,88 дол. США, які зараховані на погашення процентів, хоча у графі по нарахуванню процентів міститься нульовий показник, що відповідає вищевказаній умові додаткової угоди №1.

При цьому з вищевказаного розрахунку неможливо встановити підстави проведення оплати 1660,88 дол. США в якості сплати процентів, після того, коли заборгованість по процентах була встановлена на нульовій відмітці і в самому ж розрахунку містяться дані про відсутність нарахувань по процентах та заборгованості по їх сплаті за вказаний період. Крім того, після цієї оплати в розрахунку також не зазнала змін сума, визначена в графі щодо заборгованості по тілу кредиту, оскільки як до, так і після оплати 1660,88 дол. США тіло кредиту залишилося незмінним, 14570,67 дол. США.

При цьому в суді апеляційної інстанції представник Банку не зміг надати пояснення щодо причин невідповідності розрахунку умовам кредитного договору з урахуванням додаткової угоди №1.

Так само кредитор не зміг надати суду апеляційної інстанції обґрунтування нарахувань по кредиту враховуючи недійсність пунктів 7.2, 8.1 кредитного договору. Базовою величиною кредиту є основна сума кредиту - тіло кредиту, до складу якого згідно з графіком погашення кредиту Банком включено винагороду за резервування, на яку нараховувалися відсотки.

На пропозицію суду провести відповідний розрахунок Банк надав відмову, в якій, зокрема, вказав на те, що проведення розрахунку здійснюється в автоматичному режимі, відповідно до існуючої програми, тому внесення будь-яких правок у вже проведений розрахунок є неможливим.

Апеляційним судом було роз`яснено учасникам справи їх право заявити клопотання про призначення судової економічної (бухгалтерської) експертизи, однак з відповідними заявами сторони до суду не звернулися.

Таким чином, Банк не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року, а наданий до позовної заяви розрахунок кредиту та інші матеріали справи не містять об`єктивних даних на підтвердження цієї обставини, оскільки встановлені вище недоліки при проведенні розрахунку вказують на його недостовірність. В силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені вище обставини колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у зв`язку з їх недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Визнати недійсними пункт 7.2 та пункт 8.1 кредитного договору, укладеного 26 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , в частині винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів.

В решті позовних вимог відмовити.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 30.07.2019 року.

Судді