Справа № 306/2249/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ЮРОЧКО А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 306/2249/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за участі Свалявської районної державної адміністрації Закарпатської області як органу опіки та піклування, залученої для подання висновку на виконання своїх повноважень, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 28 грудня 2018 року, повний текст якого складено 8 січня 2019 року, головуюча суддя Ганчак Л.Ф.,-

встановив:

ОСОБА_1 23.10.2018 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 мотивуючи таким.

Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , де окрім позивача та його сина ОСОБА_6 зареєстровані колишня дружина сина ОСОБА_2 та онучки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Свалявського районного суду від 16.06.2014 шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 розірвано, відповідачі не проживають у цьому будинку, що підтверджується актом обстеження від 09.10.2018 № 51, складеним комісією і затвердженим сільським головою Дрогобецьким І.І. Цей факт може бути підтверджений і свідками.

Відповідачі не проживають у будинку понад рік, не оплачують комунальні послуги за цією адресою, в утриманні житла участі не беруть, своїх речей у будинку не мають, домовленості з власником будинку щодо реєстрації та проживання в ньому відповідачів немає.

Наявна реєстрація відповідачів у будинку порушує право власності позивача, перешкоджає йому в розпорядженні майном.

Посилаючись на ці обставини, на норми Конституції України та ЦК України щодо сервітуту, права власності, його захисту, ставлячи питання про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , судові витрати просив покласти на відповідачів.

Рішенням Свалявського районного суду від 28.12.2018 позов задоволено частково:

визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , які фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 , такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 без права зняття з реєстраційного обліку за цією адресою.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить скасувати його як незаконне в частині заборони зняття відповідачів з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1 . Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку не заявлялася, а рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття цих осіб з реєстрації.

В іншій частині позивачем ОСОБА_1 , а також відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_2 , яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог, підстав позову, доводів і вимог апеляційної скарги та бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Встановлено та підтверджується документально, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , у якому окрім нього зареєстровані син ОСОБА_6 , із розірванням рішенням Свалявського районного суду від 16.06.2014 шлюбу - колишня дружина сина ОСОБА_2 , а також діти колишнього подружжя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при цьому, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 понад три роки не проживають у зазначеному будинку (а.с. 7-9).

ОСОБА_2 із дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживають фактично за адресою: АДРЕСА_3 у будинку батьків ОСОБА_2 , у якому не зареєстровані (а.с. 11, 12). Відповідач ОСОБА_3 є студенткою 1-го курсу денної форми навчання юридичного факультету ДВНЗ «Ужгородський національний університет», відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 навчаються у Тибавській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів Свалявського району (а.с. 19, 20).

Ці обставини окрім їх підтвердження письмовими доказами, випливають зі змісту письмового пояснення ОСОБА_2 , наданого суду першої інстанції (а.с. 27-30), та визнаються сторонами. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Свалявського районного суду від 22.09.2017 збільшено розмір стягуваних за рішенням Свалявського районного суду від 18.01.2013 із ОСОБА_8 аліментів на утримання дітей до 800,00 грн щомісячно на кожну дитину, а постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 29.01.2018 стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості майна, виділеного зі спільної сумісної власності подружжя в розмірі 38165,00 грн (а.с. 31, 33-34). Станом на 01.11.2018 ОСОБА_8 мав заборгованість за аліментами в сумі 111021,24 грн, до нього у виконавчому провадженні застосовано штраф у розмірі 53110,62 грн (а.с. 39). Доказів виконання рішення суду про стягнення грошової компенсації за частину спільного майна в справі немає.

Відповідно до ст. 19 ч.ч. 4, 5 СК України, при розгляді судом спорів щодо зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, на підставі документів, які стосуються справи.

Всупереч цим вимогам закону суд першої інстанції вирішив справу без отримання висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, через що виконуючи вимоги закону та покладений на суд обов`язок апеляційний суд відповідно до положень ст. 19 СК України, ст. 56 ч. 6 ЦПК України ухвалою від 20.05.2019 залучив до участі в справі Свалявську районну державну адміністрацію Закарпатської області як орган опіки та піклування для подання висновку на виконання своїх повноважень (а.с. 84-85).

У висновку від 04.07.2019 № 01-18/208 щодо розв`язання спору Свалявська райдержадміністрація як орган опіки та піклування зазначила, зокрема, що заборгованість ОСОБА_8 за аліментами станом на 01.05.2019 склала 178531,86 грн, рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в сумі 38165,00 грн не виконане, відповідачі мають право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , іншого житла на праві власності не мають, не отримують аліментів, тому з метою захисту прав дітей на житло орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції задовольнив вимогу ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 . Розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами та реалізуючи право на захист вільно, на власний розсуд, несучи ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій у змагальному процесі (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 43, 49 ЦПК України), відповідачі рішення суду не оскаржили, тому із задоволенням цієї вимоги позивача погодилися, тобто, погодилися з тим, що втратили право користування цим житловим будинком.

Житлові права включно із правом на реєстрацію за певним місцем проживання є похідними від права власності, речових прав на чуже майно (житлове приміщення, будинок), зокрема, права користування ним (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 328, 380, 383, 395 ЦК України, ст. 150 ЖК України, інші норми законодавства).

Фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом (ст. 310 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово; фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом; місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; фізична особа може мати кілька місць проживання (ст. 29 ч.ч. 1, 2, 3, 4, 6).

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (Закон № 1382-IV):

громадянин України, який постійно або тимчасово проживає в Україні, зобов`язаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання; реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів; реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання;

реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою; у разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором; за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (ст. 6 ч.ч. 1, 10);

зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (ст. 7 ч. 1).

Правила реєстрації місця проживання, затверджені Постановою КМ України від 02.03.2016 № 207, містять положення, аналогічні тим, що передбачені Законом № 1382-IV) (п.п. 7, 18 та ін.), а п. 26 передбачає, зокрема, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі відповідного рішення суду щодо втрати права користування жилим приміщенням (абз. 3); у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування) (абз. 20).

Таким чином, рішення суду, що набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації за відповідним місцем проживання. Закон не передбачає підстав і можливості не знімати (відмовляти в такому праві) за наявності вимоги власника житлового приміщення з реєстрації за відповідним місцем проживання особу, яку за позовом власника житла визнано такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Інтерпретація судом першої інстанції абзацу 20 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання не відповідає дійсному його змісту та не узгоджується із законом і фактичними обставинами справи. В даному випадку є встановленим, що діти тривалий час проживають із матір`ю, а не з батьком, положення цього абзацу узгоджуються з аналогічними положеннями абзацу 15 пункту 18 Правил щодо реєстрації місця проживання та не перешкоджають як зняттю дітей з реєстрації місця проживання з батьком, з яким вони фактично не проживають, так і за наявності для того підстав - для реєстрації за місцем проживання з матір`ю. Між батьками дітей немає спору власне про їхнє місце проживання і таке не визначалося з батьком ані судом, ані органом опіки та піклування. Реєстрація повинна здійснюватися за реальним місцем проживання. Вказівка в рішенні суду в контексті тлумачення пункту 26 вищевказаних Правил на відсутність потреби у згоді власника житла на реєстрацію дитини безпідставна, оскільки цей пункт Правил такі питання не регулює, натомість відповідні положення щодо підстав для реєстрації містить пункт 18 Правил, який, утім не застосовується в даному спорі, предметом якого є визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а не реєстрація за місцем проживання або визнання права на таку реєстрацію.

Тож з огляду на рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, правові підстави для їх реєстрації у будинку АДРЕСА_1 перестали існувати.

Стосовно позиції відповідача ОСОБА_2 та міркувань суду першої інстанції в контексті реєстрації дітей та їхнього права на отримання соціальної допомоги внаслідок несплати батьком аліментів на утримання дітей колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Порядком призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженим Постановою КМ України від 22.02.2006 № 189, установлено, що:

тимчасова допомога призначається у разі, коли рішення суду про стягнення аліментів з одного з батьків не виконується у зв`язку з ухиленням від сплати аліментів або відсутністю у боржника коштів та іншого майна, на які за законом може бути звернено стягнення (п. 2);

тимчасова допомога призначається та виплачується за місцем проживання (перебування) одного з батьків, який утримує дитину (далі - одержувач), структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад; допомога за місцем фактичного проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за зареєстрованим місцем проживання заявника; перевірка відомостей щодо неотримання допомоги здійснюється органами захисту населення з використанням інформаційних систем;

у разі зміни місця проживання (перебування) одержувача виплата тимчасової допомоги продовжується органом соціального захисту населення за новим місцем проживання (перебування) з місяця звернення одержувача (п. 5);

для призначення тимчасової допомоги одержувач подає органу соціального захисту населення відповідні документи за місцем проживання (перебування) (п. 6).

Отже, виплата зазначеної соціальної допомоги не пов`язується суто з місцем реєстрації відповідного з батьків, а також з місцем реєстрації дітей, допомога виплачується за місцем проживання (перебування) одного з батьків, який утримує дитину. Визначальними є факти утримання дітей відповідним із батьків, проживання дітей із ним, що уможливлює звернення по соціальну допомогу того з батьків, який утримує дітей, за місцем його фактичного проживання (перебування).

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що суд першої інстанції визнавши відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 з одночасною відмовою позивачу в праві зняти їх з реєстраційного обліку за цією адресою, ухвалив, з одного боку, суперечливе рішення, яким, по суті, позбавив сенсу задоволення дійсної вимоги позову та унеможливив досягнення мети правосуддя, що нею є належне, з дотриманням принципу правової визначеності розв`язання спору та можливість для позивача, вимогу якого задоволено, досягти реального матеріально-правового результату, з іншого - вирішив питання, яке перед судом не ставилося позивачем, тобто, вирішив вимогу, яка не пред`являлася, чим вийшов за межі позовних вимог. Це само по собі є підставою для висновку про обґрунтованість апеляції позивача щодо порушення судом норм процесуального права. Окрім цього, умотивування суду необхідності ухвалення такого рішення не може визнаватися обґрунтованим по суті.

Рішення органу опіки та піклування не є абсолютним для суду (ст. 19 ч. 6 СК України), це рішення не враховує наведених вище вимог законодавства та обставин справи в сукупності, тому не може бути взяте до уваги.

Відтак, з урахуванням положень ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч.ч. 2, 4 цього Кодексу, апеляцію, доводи якої знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи та тягнуть необхідність відповідної зміни рішення суду, слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виключивши з першого абзацу резолютивної частини рішення слово «частково», а з другого абзацу формулювання «без права зняття з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1 ».

Керуючись ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч.ч. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Свалявського районного суду від 28 грудня 2018 року змінити, виключивши з першого абзацу резолютивної частини рішення слово «частково», а з другого абзацу формулювання «без права зняття з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1 ».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 4 серпня 2019 року.

Судді