Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 136/1496/16-ц

провадження № 61-25474св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Фермерське господарство «Скала»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року у складі судді Шелюховського М. В. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Міхасішин І. В., Стадник І. М., Войтко Ю. Б.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фермерське господарство «Скала» (далі - ФГ «Скала») про усунення порушень прав співвласників.

Позовна заява мотивована тим, що за час шлюбу позивач та відповідач придбали у спільну сумісну власність будівлю - магазин з житловою квартирою, загальною площею 391,0 кв. м житловою площею 55,6 кв. м, що розташовані в смт Турбів Липовецького району Вінницької області , провели реконструкцію та отримали свідоцтво про право власності зареєстроване за ОСОБА_2 на новий об`єкт нерухомості - житловий будинок площею 391,0 кв. м, житловою площею 143, 5 кв. м.

У липні 2015 року ФГ «Скала» звернулося з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі - продажу будинку. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від13 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У вересні 2015 року ФГ «Скала» звернулося з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно - магазин з житловою квартирою. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ФГ «»Скала» право власності на спірний житловий будинок

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 27 квітня 2016 року рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2015 року скасовано у задоволенні позову було відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, та посилаючись на те, що відповідач чинить перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням - будівлею-магазином з житловою квартирою, загальною площею 391,0 кв. м, житловою площею 143,5 кв. м, що розташовані в смт Турбів Липовецького району Вінницької області є спільною сумісною власність, ОСОБА_1 просила суд усунути порушення своїх прав, як співвласника будинку шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у вільному користуванні усіма приміщеннями будинку, розблокувати входи на перший поверх будинку та в підвальне приміщення, надати ключі від вхідних дверей першого поверху будинку та підвального приміщення, не дозволяти без її згоди знаходитися в будинку іншим особам та стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Усунуто порушення прав ОСОБА_1 як співвласника будинку в АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у вільному користуванні усіма приміщеннями будинку в АДРЕСА_2 , розблокувати входи на перший поверх будинку та в підвальне приміщення, надати ключі від вхідних дверей першого поверху будинку та підвального приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,00 грн витрат із сплати судового збору та 4 000,00 грн витрат за надання правової допомоги, а всього 4 551, 20 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належним їй на праві спільної сумісної власності приміщеннями будинку в АДРЕСА_2 » чим порушує її права як співвласника цього майна.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 275,60 грн витрат із сплати судового збору та 2 000,00 грн витрат за надання правової допомоги, а всього 2 275, 60 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками районного суду, змінивши його в частині судових витрат.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

28 квітня 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Іллінецького районного суду Вінницької області

від 23 лютого 2017 року, рішення апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2017 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень прав співвласника будинку відмовити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди відповідачеві у користуванні спільною сумісною власністю, а тому судові рішення ґрунтуються на припущеннях.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Іллінецького районного суду Вінницької області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 03 червня 2019 року № 499/о/226-19 за касаційним провадженням № 61-25474св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішеннями першої та апеляційної інстанцій, а саме неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права, невідповідності зазначеним вимогам, суперечать дійсним обставинам справи.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з січня 1977 року до листопада 2015 року, договір купівлі - продажу будівлі-магазину з житловою квартирою було укладено в червні 2012 року.

Частинами першою, другою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судами встановлено, що будинок в АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно з актом обстеження житлового будинку по АДРЕСА_2 від 17 січня 2017 року комісією встановлено наступне: ОСОБА_1 з донькою проживає на другому поверсі вказаного будинку; вхід в підвальне приміщення будинку, де знаходиться устаткування щодо тепло - водо - газопостачання будинку, два входи на перший поверх закриті - скріплені електрозварювальним способом, інші двері в приміщення першого поверху закриті. На час обстеження на першому поверсі знаходиться невідомий чоловік, який закритий з середини та відмовився відчиняти двері.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Встановивши, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні вищевказаним нерухомим майном, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні усіма приміщеннями в будинку в АДРЕСА_2 » та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у вільному користуванні усіма приміщеннями будинку в АДРЕСА_2 , розблокувати входи на перший поверх будинку та в підвальне приміщення, надати ключі від вхідних дверей першого поверху будинку та підвального приміщення.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновку суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко