ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5657/19 Справа № 215/2858/17 Суддя у 1-й інстанції - Дудіков А. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/2858/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2018 року, яке ухвалено суддею Дудіковим А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, третя особа - Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради, про зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивовано тим, що у 1990 році позивач ОСОБА_1 був працевлаштований черговим електрослюсарем по ремонту електрообладнання до житлово-комунального господарства №2 Управління соціальних підрозділів ВО "Кривбасруда".

18 липня 1990 року позивач отримав ордер на житлове службове приміщення, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Тернівської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу №20/2 від 26.01.1990 року.

20.01.1998 року, на підставі ст.38 КЗпП України, позивач звільнився з роботи, залишивши місце праці в комунальних підприємствах.

На даний час він проживає з родиною у вищевказаній квартирі, у квітні 2005 року звертався до Управління житлово-комунального господарства з проханням перевести квартиру із службової, але отримав відмову. Позивач має намір приватизувати квартиру, але не може це зробити, бо службову квартиру не можливо приватизувати без рішення Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про зміну статусу квартири, а відповідач відмовляється це зробити, посилаючись на передачу даної квартири до Управління комунальної власності м . Кривого Рогу , як службової.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд зобов`язати Виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради виключити житлову квартиру АДРЕСА_1 - зі складу службової.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом його процесуальних та майнових прав. Зокрема, позивач зазначає, що ним було подано до суду уточнення щодо виправлення описок в позові, які не могли бути вручені відповідачу і розгляду справи по суті не могло бути, але суд розглянув справу.

Також позивач вказує й на те, що суд не взяв до уваги підстави його звільнення з підприємства та не прийняв до уваги, що саме ці обставини й стали тим фактом, який не дав третій особі звернутися до суду з позовом про виселення його з даної житлової площі.

При цьому, вказує на те, що суд не перевірив, де саме на обліку на теперішній час перебуває спірна квартира (ВО «Кривбасруда» чи Управління благоустрою), та зауважує на тому, що він з сім`єю тривалий час проживає у квартирі та несе всі витрати по її утриманні, а тому має право на приватизацію свого житла.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно рішення виконкому Тернівської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу від 26.01.1990 року №20/2, квартира АДРЕСА_1 включена до службового житлового фонду ПО "Кривбасруда".

Згідно трудової книжки ОСОБА_2 , 04.05.1990 року позивач прийнятий електрослюсарем черговим і по ремонту електрообладнання управління соціальних підрозділів ВО "Кривбассруда".

31.121997 року звільнений по переводу в промислове управління водопровідно-каналізаційне господарство міста у зв`язку з реорганізацією промисловості і передачі об`єктів, за п. 5 ст. 36 КЗпП України.

19.01.1998 року позивач прийнятий по переводу електромонтером по ремонту обладнання 4 розряду в Тернівський цех, а 20.01.1998 року звільнений по ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с.6).

Виконавчий комітет Тернівської районної ради народних депутатів м.Кривого Рогу 18.07.1990 року видав ОСОБА_1 ордер на житлове приміщення - однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , у складі сімї: ОСОБА_1 (осн. кв.), ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_4 (син).

ОСОБА_1 з 21.08.1990 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.5).

01.04.2005 року Управління житлово-комунального господарства виконкому міськради, на звернення ОСОБА_2 , повідомило його про те, що сам по собі факт проживання в службових житлових приміщеннях робітників, які розірвали трудові відносини з підприємствами не є підставою для виключення цих приміщень з ряду службових (а.с.8).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заняття особою у встановленому законом порядку службового житлового приміщення, яке за своїм характером призначене для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (ст. 118 ЖК України) та припинення згодом трудових відносин із підприємством, та бажання приватизувати вказане житло, само по собі не свідчить про наявність в особи права вимагати прийняття рішення про виключення квартири з числа службових, оскільки законом визначений інший порядок.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

На підставі ст. 121-123 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

За правилом статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Порядок надання службових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду та користування ними врегульований Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення).

Згідно з пунктом 6 вказаного Положення, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до пункту 34 Положення, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Отже, особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення, а факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників, які припинили трудові відносини з підприємством, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: