Справа № 202/2578/19
Провадж. 2/0202/1515/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 серпня 2019 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Бєльченко Л.А.

при секретарі - Розсоха І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович, про визнання недійсними договорів дарування ,

В С Т А Н О В И В :

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначила, що їй та її сину ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 15.01.2001 року, належала квартира АДРЕСА_1 , по 1/2 частині кожному. ІНФОРМАЦІЯ_1 її син помер. Вона на той час працювала в магазині «Єва» № 7, що знаходиться по просп.. Миру в м. Дніпрі, разом з нею працювала ОСОБА_2 , відповідач у справі. Переживаючи дуже тяжку втрату і через відсутність поряд близьких людей, вона запропонувала відповідачці, яка на той час орендувала квартиру в іншому місці, пожити у неї. ОСОБА_2 прожила у неї три роки, а коли вийшла заміж, пішла жити до чоловіка. Періодично вони спілкувалися з відповідачкою, бували один у одного в гостях. У серпні 2016 року вона тяжко захворіла, лікарі діагностували в неї онкологічне захворювання і сказали, що терміново треба робити операцію. Вартість операції становила 12000 гривень без урахування медикаментів. У неї самої таких грошей не було, серед її близьких знайомих та родичів також не знайшлось такої суми. Знаючи, що відповідач має задовільний матеріальний стан, вона, позивач, звернулась до неї за допомогою. ОСОБА_2 їй не відмовила, але запропонувала, як вона пояснювала, оформити опікунство. Вона, позивач, на це погодилась. За два дні до операції вона підписала документи у нотаріуса на 1/2 частину своєї квартири, а після операції вона підписала документи на іншу 1/2 частину квартири, т.я. ця частина квартири після смерті її сина не була зареєстрована. 27.09.2018 року вона уклала шлюб з ОСОБА_6 і, змінивши своє дошлюбне прізвище, хотіла навести лад в документах, коли згадала, що документи на квартиру знаходяться у відповідачки. Звернувшись до неї і отримавши документи на квартиру, вона зрозуміла, що уклала з відповідачем не договір довічного утримання, а договір дарування. Зателефонувавши ОСОБА_2 , вона сказала їй, що відповідач її зрадила і ошукала, а документи під час підписання вона не читала через вкрай тяжкий стан здоров`я. Вона цілком довіряла відповідачці, якби знала, що вона підписує договір дарування, то ніколи б цього не зробила, вважала, що підписує документи, за якими відповідач буде доглядати за нею, а квартира буде належати їй до смерті. Укладаючи даний договір вона діяла під впливом помилки. Тому просила задовольнити її позовні вимоги.

У судовому засіданні позивач і її представник , адвокат Шахторін А.С., позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Представник відповідача, адвокат Заєць П.Л., заперечуючи проти позову пояснив, що з 2003 року між позивачем і ОСОБА_2 склалися дружні стосунки, остання постійно їй допомагала, в тому числі і фінансово. У 2016 році ОСОБА_1 захворіла, їй необхідно було робити операцію і вона звернулась до ОСОБА_2 за фінансовою допомогою, оскільки всі її родичі відмовилися допомагати їй. Під час їх розмови позивач сказала, що хоче подарувати їй свою квартиру. Відповідач заперечувала, але ОСОБА_1 зазначила, що квартира знадобиться її неповнолітнім дітям. Після укладання договорів дарування вони домовились, що позивач буде продовжувати безстроково проживати в цій квартирі, що і відбулося. Вони завжди знаходили порозуміння, але після укладання позивачем шлюбу з ОСОБА_6 27.09.2018 року, який власного житла не мав, позивач почала подавати до органів поліції заяви щодо вчинення ОСОБА_2 шахрайських дій, почала казати, що її обдурили тощо. Представник відповідача також указав, що позивачем не надано доказів, що вона під час укладання договорів дарування діяла під впливом помилки. Позивач прагнула укласти саме договір дарування, про що свідчить укладання нею саме двох договорів дарування, від 16.09.2016 року і від 21.12.2019 року. Доказів того, що вона не мала волевиявлення на укладання цих договорів також позивачем не надано. Тому представник відповідача просив суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу, Суслов М. Є . в судове засідання не з*вився. На адресу суду направив пояснення, в якому зазначив, що до укладання договорів позивач та відповідач неодноразово, усно зверталися до нього і їм були надані вичерпні консультації та роз`яснення, після чого ними було прийнято рішення про укладання саме договору дарування. При укладанні договорів дарування ОСОБА_1 була особисто присутньою та особисто підписувала договори дарування. Під час посвідчення сторонам було роз`яснено зміст договорів, перевірено обсяг їх цивільної дієздатності та встановлено дійсне волевиявлення. Відповідно до п.5 вказаних договорів дарування сторони підтвердити, що укладання договору дарування відповідає їх інтересам, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Також сторонам були роз`яснені правові наслідки укладеного ними договору та зміст їх прав і обов`язків за цим договором. З урахуванням викладеного, приватний нотаріус Суслов М.Є. просив відмовити у задоволенні позову, справу розглянути без його участі.

Суд, вислухавши учасників судового розгляд, свідків, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог позивачеві за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і її сину ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 15.01.2001 року, належала квартира АДРЕСА_1 , по 1/2 частині кожному. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.15,72).

Приблизно з 2003 року сторони підтримували добрі стосунки. Після смерті сина позивача, ОСОБА_2 за запрошенням ОСОБА_1 стала проживати з нею в спірній квартирі, а після одруження відповідач стала жити разом зі своїм чоловіком за його місцем мешкання. Періодично сторони підтримували стосунки, ОСОБА_2 допомагала позивачці фінансово.

У серпні 2016 року позивач дізналася, що вона тяжко захворіла; лікарі діагностували в ОСОБА_1 онкологічне захворювання. З метою отримання грошових коштів на операцію ОСОБА_1 звернулася за допомогою до ОСОБА_2 , на що відповідач погодилась. Під час розмови сторони вирішили оформити договір дарування квартири, що належала позивачці.

Відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., від 16.09.2016 року і зареєстрованого в реєстрі за номером 2056, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Оскільки інша 1/2 частина цієї квартири після оформлення спадкових прав після смерті сина не була зареєстрована на позивача, то ОСОБА_1 подарувала її відповідачці 21.12.2016 року, тобто після проведення державної реєстрації цієї частини квартири на своє ім`я. Цей договір дарування також посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. і зареєстрований в реєстрі за номером 2866 (а.с.8,9).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язки обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа , яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов*язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як указано в абзацах другому та третьому пункту 19 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, «Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов*язань, які виникли з правочину, і не пов*язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину».

Дані положення Пленуму Верховного суду України кореспондуються із правовою позицією Верховного Суду України , висловленої у справі № 6-93 цс16, де зокрема, Суд зазначив наступне «Договір, що встановлює обов*язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є : вік позивача, його стан здоров*я та потреба у зв*язку із цим у догляді і сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваних договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування».

Отже, дотримуючись принципу оцінки доказів, суд вважає, що позивачем не доведено, що під час укладання договорів дарування квартири на ім`я ОСОБА_2 вона діяла під впливом помилки, тобто помилялась щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому суд зважує на вік позивача (на час укладання договорів дарування ОСОБА_1 було 62 роки); наявність у позивача цієї квартири як єдиного житла і домовленість між сторонами про те, що ОСОБА_1 буде проживати в квартирі і після оформлення договорів дарування, чого не заперечувала остання.

Під час розгляду справи встановлено, що дійсними мотивами укладання договорів дарування спірної квартири було бажання позивача отримати грошові кошти на операцію у зв`язку з тяжкою хворобою, і саме остання обставина, на думку суду, вплинула на волевиявлення позивача під час укладання договорів дарування квартири.

Зазначене підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, а також підтверджується поясненнями самої позивачки в судовому засіданні.

Суд критично ставиться до показів ОСОБА_1 стосовно того, що вона вважала, що спірна квартира буде належати відповідачці лише після її, позивача, смерті, і що вона мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки як пояснила сама позивач, під час розмови з ОСОБА_2 з приводу оформлення договорів дарування вони домовились, що вона залишиться проживати в квартирі. Крім того, доказом того, що позивач усвідомлювала щодо передачі квартири у власність ОСОБА_2 за договором дарування, свідчить те, що після оформлення цих договорів документи на квартиру зберігалися у відповідача і позивач з цього приводу заперечень не висловлювала.. З пояснень нотаріуса Суслова М.Є. вбачається, що перед укладання договорів дарування квартири сторони неодноразово зверталися до нього і їм були надані вичерпні консультації та роз`яснення, після чого ними було прийнято рішення про укладання саме договору дарування; сторонам були роз`яснені правові наслідки укладеного ними договору та зміст їх прав і обов`язків за цим договором.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позивачем не доведено, що під час укладання договорів дарування квартири ОСОБА_1 помилялася щодо будь - яких обставин, і що ці обставини мають істотне значення, тому не вбачає правових підстав для визнання недійсними договорів дарування спірної квартири з підстав, заявлених позивачем у позові.

Оскільки підстави для визнання недійсними договорів дарування квартири, передбачені статтею 229 ЦК України, позивачем не доведені, а відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 4,5,10,13,81,89,259-263,265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович, про визнання недійсними договорів дарування квартири.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Суддя Л.А. Бєльченко