Справа № 461/7413/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Волоско І. Р.
Провадження № 22-ц/811/491/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Шабата Ю.В., Хромчака А.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року в складі судді Волоско І.Р. у справі за позовомОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення коштів,-

встановила:

В листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Кредобанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 27.06.2007 р. між нею та відповідачем укладено договори банківського рахунку, відповідно до яких відповідач прийняв від неї кошти в наступних сумах: 25000 грн. (квитанція № 5790713 від 24.10.2007 р.), 20000 грн. (квитанція №7657920 від 05.04.2008 р.), 50000 грн. (квитанція № 11777675 від 05.05.2009 р.), 25000 грн. (квитанція № 7 від 20.05.2010 р.), 40000 грн. (квитанція № 5894291 від 12.03.2011 р.) 40000 грн. (квитанція № 14909801 від 08.06.2012 р.), 50000 грн. (квитанція № 21725090 від 30.07.2013 р.). З 2007 року по червень 2014 року позивач отримувала відсотки з вкладених на рахунки сум.

З липня 2014 року нарахування відсотків припинилось, у зв`язку із чим в листопаді 2015 року позивач звернулась до відповідача із заявою про отримання виписки із рахунків, відкритих у відділеннях банку. На її вимогу працівник баку повідомила, що кошти на рахунках відсутні. В подальшому, позивач звернулась у відділення, де відкривала останній рахунок, із вимогою надати їй виписки із рахунків, з котрих було видно, що коштів немає.

11.11.2015 року позивач звернулась до банку із вимогою про повернення коштів, на що жодної відповіді, як і коштів, не отримала.

Ззбільшивши позовні вимоги просила стягнути з відповідача на свою користь 275000,00 грн. основної суми по гривневому рахунку, 20250,00 грн. 3% річних та 216855,00 грн. інфляційних втрат.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2 , вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликається на те, що 27 червня 2007 року між нею та ПАТ «Кредобанк» укладено договори банківського рахунку, відповідно до яких Відповідач прийняв від неї кошти в наступних сумах, а саме: 25000,00 грн. 27.06.2007 року; 25000,00 грн. 24.10.2007 року; 20000,00 грн. 05.04.2008 року; 25000,00 грн. 20.05.2010 року; 50000,00 грн. 05.05.2009 року; 40000,00 грн. 12.03.2011 року; 40000,00 грн. 08.06.2012 року; 50000,00 грн. 30.07.2013 року.

Між нею та відповідачем укладено окремі договори, а саме Договір № НОМЕР_11 від 27.06.2007 року, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_11, Договір № НОМЕР_3 від 10.07.2007 року, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_3, Договір № НОМЕР_12 від 07.02.2008 року, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_12, Договір № НОМЕР_1 від 25.04.2008 року, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 . По вказаних договорах внесла зазначені вище грошові кошти на відповідні рахунки.

З наданих відповідачем виписок по рахунках встановлено, що зняття коштів з рахунків відбувалося за допомогою платіжних карток, серед яких є такі, які вона не отримувала, а також по окремих рахунках внесено коштів більше ніж отримано.

Звертає увагу на те, що по представлених відповідачем договорах не вбачається, які саме видавалися позивачу платіжні картки, немає їх номерів, на деяких відсутні її підписи.

Просила суд призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу щодо визначення ким проведено підпис на квитанції-розписці картки НОМЕР_2 , 03/14, однак суд безпідставно відхилив дане клопотання.

Крім цього, ознайомившись із поданими відповідачем фотофайлами, вона встановила, що трансакції за допомогою банкомата згідно банківських виписок не відповідають датам, які містяться у фотофайлах, зокрема, виписка по рахунку № НОМЕР_3 містить трансакції з 10.07.2007 року по 25.08.2010 року, при тому фотофайлів за вказані дати не представлено.

З квитанцій, по яких вносились кошти можна зробити висновок, що представлені відповідачем виписки по рахунку № НОМЕР_4 щодо трансакцій з 21.08.2010 року по 16.02.2016 року, по яких знімались кошти за допомогою платіжної картки № НОМЕР_5 ніякого відношення до суті спору не мають.

Не погоджується з покликанням суду на п.5 договору банківського рахунку як доказу отримання картки, оскільки платіжні картки видаються під розписку, або під меморіальний ордер із зазначенням номеру такої картки.

Згідно із п. 5 договору підписанням цього договору підтверджується отримання ПІН коду, а не картки, тому таке не може свідчити про отримання нею платіжної картки.

Також суд зазначає, що позивач не контролювала свої рахунки, однак причин знімати кошти у неї не було, в банк не ходила, карток щоб вставляти їх в банкомат і бачити баланс не мала, лише в листопаді 2015 року дізналась, що кошти з рахунків зникли.

В апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутній такий документ, як заява відповідача про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 267 ЦК України, а суд за власного ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Пунктом 2.4.1 Договору про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунку передбачено, що про всі операції буде повідомлятись по телефону СМС повідомленнями, однак, відповідач в такий спосіб не повідомляв, що її кошти були зняті, відтак вона не могла знати про те, що кошти зникли раніше, ніж звернулась до банку із заявою у 2015 році.

Вважає, що банк свої зобов`язання не виконав, інформації не надав, особу, яка знімала кошти не ідентифікував, тому у нього наявний обов`язок повернути кошти позивачу.

Оскільки позов подано у 2016 році, відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 21.06.2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити. Просить призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу.

23.10.2017 року відповідач ПАТ «Кредобанк» подав заперечення на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на її безпідставність, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог та ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про повернення зазначених вкладених коштів є безпідставними, оскільки фактично підтверджено отримання позивачем банківських платіжних карток до рахунків, а зняття коштів відбувалося з використанням банківських платіжних карток, що підтверджується рухом коштів по рахунках.

Крім цього, суд зазначив, що законодавство встановлює обов`язок клієнта контролювати рух коштів за своїм рахунком і у випадку виявлення платіжних операцій за рахунком, які клієнтом не проводились - зобов`язаний невідкладно повідомляти банк про такі операції, однак протягом існування договірних відносин між сторонами позивач жодного разу не повідомляла відповідача про конкретні операції за рахунками, які нею не проводились.

При цьому, у позивача була можливість отримати в банку звіт (виписку) за своїми рахунками щонайменше один раз на рік, коли позивач приходила до банку і вносила суми коштів на свої поточні рахунки.

Також суд зазначив, що відсутні підстави для нарахування відповідачем інших відсотків на залишок коштів на рахунках (в тому числі подвійної облікової ставки НБУ і 3% річних), враховуючи те, що відповідач всі свої обов`язки перед позивачем виконав, в тому числі щодо виплати нарахованих відсотків за договорами банківського рахунку. Оскільки з боку відповідача відсутній факт прострочення виконання грошового зобов`язання, в силу положень ст. 625 ЦК України відсутні підстави для сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Поряд з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, суд також зазначив про відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності при зверненні до суду з позовом, тобто фактично дійшов висновку про сплив позовної давності, як до основної вимоги так і до додаткових вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ «Кредобанк» укладено договори банківського рахунку (карткові рахунки), зокрема:

-договір № НОМЕР_11 - вклад 25 000 грн. (квитанція № 5790713 від 24.10.2007 р.);

-договір № НОМЕР_1 - вклад 20 000 грн. (квитанція № 7657920 від 25.04.2008 р.);

-договір № НОМЕР_3 - вклад 50 000 грн. (квитанція № 11777675 від 05.05.2009 р.);

-вклад 25 000 грн. на рахунок № НОМЕР_3 (квитанція № 7 від 20.05.2010 р.);

-вклад 40 000 грн. на рахунок № НОМЕР_4 (квитанція № 5894291 від 12.03.2011 р.);

-вклад 40 000 грн. на рахунок № НОМЕР_6 (квитанція № 14909801 від 08.06.2012 р.),

-вклад 50 000 грн. на рахунок № НОМЕР_6 (квитанція № 21725090 від 30.07.2013 р.).

Тобто, між сторонами спору виникли правовідносини, пов`язані з відкриттям позивачу у відповідача поточного (карткового) рахунку і обслуговування цього рахунку.

У пункті 6.1 статті 6 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон № 2346-ІІІ) визначено, що банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам-інвесторам, представництвам юридичних осіб в Україні та фізичним особам).

У пункті 6.3 названої статті Закону вказано, що порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються НБУ. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Види рахунків передбачено у статті 7 цього Закону, у пункті 7.1 якого зазначено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки.

Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами НБУ та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками (підпункт 7.1.4 пункту 7.1 статті 7 Закону № 2346-ІІІ).

Відповідно до підпункту 7.1.5 пункту 7.1 статті 7 Закону № 2346-ІІІ зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Інструкція «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затверджена постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція), регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні (далі - банки): поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб`єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, ініціативній групі з проведення всеукраїнського референдуму (далі - клієнти).

У пункті 1.4 Інструкції зазначено, що порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються цією Інструкцією.

Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. Банк може відмовити клієнту в обслуговуванні рахунку у випадках, передбачених законодавством України і договором (пункти 1.5, 1.7 Інструкції).

Згідно пункту 1.8. Інструкції банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки, за договором рахунку умовного зберігання (ескроу) - рахунки умовного зберігання (ескроу).

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Договір банківського рахунку, договір банківського вкладу та договір рахунку умовного зберігання (ескроу) укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України.

Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет.

Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції).

Днем відкриття поточного рахунку клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунку в розділі «Відмітки банку» (пункт 1.16. Інструкції).

Відповідно до пунктів 7.1, 7.5 Інструкції видаткові операції за поточними рахунками фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника або за його дорученням на підставі довіреності (копії довіреності), засвідченої нотаріально, а у випадках, визначених законодавством України, ? іншими уповноваженими на це особами.

Видаткові операції за поточним рахунком, відкритим на користь третьої особи, здійснюються лише після ідентифікації та верифікації особи, на користь якої відкрито рахунок.

Предметом договорів, долучених до матеріалів справи, є послуги, що надаються банком клієнту: по відкриттю, веденню карткового рахунку власника, виготовленню БПК, здійсненню операцій із її застосуванням, надання короткострокових кредитів, в межах встановленого банком кредитного ліміту, відповідно до додаткового договору (п. 1.1. договорів). Банк здійснює розрахункове обслуговування клієнта в порядку, встановленому чинним законодавством, договором та згідно стандартів відповідної платіжної системи (п. 3.1. договорів). Банк зобов`язався проводити нарахування відсотків за залишками коштів на рахунках клієнта у розмірі, встановленому діючими Тарифами банку в порядку, встановленому у Банку, і зараховувати їх щомісячно на рахунок клієнта (п. 4.1. договорів).

ОСОБА_2 стверджує, що у період з 27.06.2007 р. по 30.07.2013 р. вносила на свій рахунок кошти (вісім платежів на загальну суму 275000,00 грн.), які в подальшому вона не знімала з рахунку.

З долученого до матеріалів справи звіту щодо розміщення коштів на банківських карткових рахунках у ПАТ «Кредобанк» ОСОБА_2 у відділенні № 20 у м. Львів ЦФ ПАТ «Кредобанк», складеного заступником директора департаменту банківської безпеки ОСОБА_5 встановлено, що в результаті перевірки підтверджено факт внесення ОСОБА_2 коштів на карткові рахунки банку за наступними платіжними документами: квитанція № 4865116 від 30.6.2007 року - сума 25000,00 грн.; квитанція № 5894291 від 12.03.2011 року - сума 40000,00 грн.; квитанція № 14909801 від 25.04.2008 року - сума 20000,00 грн.; квитанція 11777675 від 05.05.2009 року - сума 50000,00 грн.; квитанція № 14909801 від 08.06.2012 року - сума 40000,00 грн.; квитанція № 21725090 від 30.07.2013 року - сума 50000,00 грн. Загальна сума 225000,00 грн. По наданих клієнтом копіях квитанцій не підтверджено внесення коштів в касу банку по квитанціях № 5790713 від 24.10.2007 року - сума 25000,00 грн. та квитанції № 7 від 20.05.2010 року в сумі 25000,00 грн.

Усі кошти були зняті через банкомати ПАТ «Кредобанк» та інші банкомати з використанням платіжних карток № НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 . По жодній із зазначених платіжних карток в банку відсутні розписки про отримання цих МПК, що не дає можливості встановити осіб, які могли отримувати зазначені МПК. При зустрічі працівника банку ОСОБА_6 з ОСОБА_7 остання пояснила, що вона знайома з ОСОБА_2 понад 10 років. ОСОБА_7 звернулася до ОСОБА_2 за позикою коштів, на що остання погодилася, проте відкрито не хотіла позичати їй кошти, тому домовилися відкрити у банку розрахункові рахунки для ОСОБА_2 , на які остання вносила кошти, а ОСОБА_7 знімала через банкомати з використанням платіжних карток. При відкритті рахунків ОСОБА_7 отримувала за ОСОБА_2 пластикові картки, з яких знімала кошти. Умовою повернення було те, що ОСОБА_7 поповнювала рахунок ОСОБА_8 від її імені, а остання знімала кошти з рахунку використовуючи банківську платіжну картку № НОМЕР_10 . Як пояснила ОСОБА_7 таким чином вона повернула для ОСОБА_2 більшу частину коштів, точну суму назвати не могла.

Аналізом руху коштів по рахунку № НОМЕР_3 від 10.07.22007 року встановлено, що на цей рахунок були періодичні поповнення через каси відділень, поповнення робилися від імені ОСОБА_2 , проте підпис на касових прибуткових документах від імені клієнта ОСОБА_2 має відмінності від оригінального підпису ОСОБА_2 .

У Звіті зазначено, що ОСОБА_2 не заперечує, що вона знімала дані кошти, що підтверджується фото фіксацією з банкоматів, з якої встановлено, що ОСОБА_2 знімала кошти за допомогою картки НОМЕР_10 . ОСОБА_2 пояснила, що дану картку вона не втрачала, ОСОБА_7 не передавала. Загальна сума знятих коштів за допомогою цієї банківської картки складає 242720,00 грн.

Вирішено по факту звернення клієнта ОСОБА_2 щодо відсутності коштів на її карткових рахунках звернутися до правоохоронних органів (т. 2 а.с. 89-95).

Листом від 17.02.2016 року директор департаменту безпеки ПАТ «Кредобанк» звернувся до Голови Управління Служби безпеки України у Львівській області про притягнення до кримінальної відповідальності колишнього працівника банку ОСОБА_7 за зняття коштів клієнта банку ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 88).

На даний час Франківським відділом поліції міста Львова проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000651 від 24.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, повідомлення про підозру жодним особам не вручено (т. 1 а.с. 248).

Відповідно до ст. 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобіганням або припинення зазначених переказів. Моніторинг має проводитися постійно за параметрами, встановленими правилами відповідної платіжної системи.

Згідно із ст. 37-1 вищевказаного Закону, для встановлення правомірності переказу еквайр, за результатами моніторингу або в разі опротестування переказу держателем, емітентом або платіжною організацією платіжної системи, має право призупинити завершення переказу на час, передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше ніж на дев`яносто календарних днів.

Відповідно до п. 3.15. Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 р. N 137 (діяла у період часу з 30.05.2005 по 19.07.2010): держатель платіжної картки зобов`язаний використовувати її відповідно до вимог законодавства України й умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання платіжної картки особами, які не мають на це законного права або повноважень. Держатель платіжної картки зобов`язаний зберігати платіжну картку та інформацію, яка дає змогу користуватися нею (у тому числі ПІН), контролювати рух коштів за своїм картрахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися держателем.

Клієнт чи її держатель має негайно повідомити емітента (або визначену ним юридичну особу) про втрату платіжної картки в порядку, передбаченому договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за переказ коштів, ініційований за допомогою цієї платіжної картки, до отримання такого повідомлення, якщо інше не передбачено договором.

Згідно із п. 6.3. Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затв. постановою Правління Національного банку України 30.04.2010 N 223 (діяла у період часу з 18.07.2010 по 12.11.2014): користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.6.4. Користувач зобов`язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором. 6.7.Емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до п. 8 Розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджених Постановою правління НБУ №705 від 05.12.2014р. емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред"явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльність сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініцюювати платіжні операції.

Колегія суддів враховує те, що позивач ОСОБА_2 своїми діями сприяла незаконному використанню іншими особами платіжних карток з метою виконанню операцій по зняттю коштів з таких карток, що звільняє банк відповідача від відповідальності за платіжні операції, які проводилися не ОСОБА_2 , а від її імені іншими особами, що не позбавляє позивачку можливості на пред`явлення позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди до осіб, які незаконно зняли з карткових рахунків її кошти, після доведення у встановленому законом порядку вини таких осіб.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також зазначив про відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності при зверненні до суду з позовом, тобто фактично дійшов висновку про сплив позовної давності, як до основної вимоги так і до додаткових вимог.

Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Таким чином, для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чи не зупинявся або не переривався перебіг строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене.

Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції міг застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності лише у разі обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 , що тягне за собою зміну судового рішення шляхом виключення з мотивувальної частини покликання суду як на підставу відмови у позовних вимогах сплив позовної давності звернення з позовом до суду.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності звернення з позовом до суду.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 серпня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк