Справа № 275/513/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді: Данилюк О. С.

при секретарі с/з Марієвській Н.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Брусилів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди за недонос речового майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ВЧ НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди за недонос речового майна, в обґрунтування позовних вимог зазначивши, що відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 29.08.2017 року № 173 молодшого сержанта ОСОБА_2 було призначено на посаду командира відділення управління 3 гаубичної самохідно-артилерійської батареї ВЧ НОМЕР_1 та зараховано до списків військової частини та на всі види забезпечення. Відповідно до Інструкції «Про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних сил України в мирний час та особливий період», затвердженої Наказом Міністерства оборони України 29.04.2016 року № 233 (далі Інструкція) відповідачу було видано речове майно. В подальшому через низьку виконавчу дисципліну та скоєння військового адміністративного правопорушення наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 29.01.2018 року № 20 відповідач був звільнений з військової служби в запас відповідно до п.п. е п. 1 ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» через службову невідповідність, а також у відповідності з вимогами розділу 3 статті 4 абзацу 7 Інструкції надана вказівка щодо відрахування вартості речового майна в сумі 5733, 97 грн., обчислену пропорційно часу, що залишився до кінця строку носіння речового майна. При цьому з ОСОБА_3 було здійснено відрахування коштів в сумі 154, 35 грн. з грошового забезпечення згідно п. 25 Положення «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого постановою ВРУ 23.06.1995р. № 243/95-ВР. Таким чином, відповідно до книги обліку грошових стягнень і нарахувань ВЧ НОМЕР_1 за інв. № 176 за відповідачем рахується дебіторська заборгованість перед державою в особі ВЧ НОМЕР_1 в сумі 5579, 62 грн. Зазначили, що ВЧ НОМЕР_1 на адресу відповідача було направлено листа № 1944 від 21.09.2018р. з проханням відшкодувати заборгованість в сумі 5579, 62 грн. у добровільному порядку. Однак станом на 03.05.2019 року відповідач вартість виданих йому предметів речового майна, строк носіння яких не закінчився з урахуванням зносу, не відшкодував. Просили стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі ВЧ НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 5579, 62 грн. та понесені судові витрати в сумі 1921 грн.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, вимоги якої просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши доводи представника позивача та дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Як встановлено судом, відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 29.08.2017 року № 173 молодшого сержанта ОСОБА_2 було призначено на посаду командира відділення управління 3 гаубичної самохідно-артилерійської батареї ВЧ НОМЕР_1 та зараховано до списків військової частини та на всі види забезпечення.
В подальшому наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 29.01.2018 року № 20 відповідач був звільнений з військової служби в запас відповідно до п.п. е п. 1 ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» через службову невідповідність.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Ч. 1 ст. 5 КАСУ передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

П.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАСУ визначено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; при цьому публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 КАСУ юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби
При цьому п. 17 ч. 1 ст. 4 КАСУ визначено, що публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Таким чином, ОСОБА_3 проходив військову службу в ВЧ НОМЕР_1 , яка відповідно до зазначених норм КАСУ вважається публічною службою.
Приписи ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

В Інструкції «Про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних сил України в мирний час та особливий період», затвердженої Наказом Міністерства оборони України 29.04.2016 року № 233, зокрема у абз. 7 ст. 4 розділу 3, визначено механізм відшкодування вартості виданих військовослужбовцям предметів речового майна, строки носіння яких не закінчились.
Таким чином, спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відшкодування вартості виданих військовослужбовцям предметів речового майна, строки носіння яких не закінчились, навіть якщо подання відповідного позову відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), від 10 квітня 2019 року у справі № 705/1664/17 (провадження № 14-31цс19) та інших, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».
З урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, відтак справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, провадження в цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди за недонос речового майна підлягає закриттю.
На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Провадження в цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди за недонос речового майна, закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги.

Суддя О. С. Данилюк