Справа № 447/4209/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/1852/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

за секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ратича Тараса Михайловича на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 18 квітня 2019 року, постановлену в складі головуючого - судді Головатого А.П. у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 про приведення виконавчого документа у відповідність з вимогами Закону України «Про виконавче провадження»,

в с т а н о в и в:

26.03.2019 року ОСОБА_3 подала заяву про приведення виконавчого документа - ухвали про затвердження мирової угоди в процесі виконання від 01.02.2014 року у справі №447/4209/13-ц - у відповідність з вимогами до виконавчих документів, оскільки ОСОБА_1 не виконує умови мирової угоди, а згідно з повідомленням державного виконавця ухвала про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме не зазначено: повністю ім`я та по батькові стягувача та боржника, адресу їх проживання, РНОКПП, дату народження.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 18 квітня 2019 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалено привести виконавчий документ - ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 04.02.2014 у справі №447/4209/13-ц - у відповідність з вимогами до виконавчих документів, а саме зазначити такі відомості:

боржник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

стягувач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 18 квітня 2019 року оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Ратич Т.М. В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та судом неправильно застосовано норми матеріального права. Посилається на те, що на момент видачі вказаного виконавчого документа діяв Закон України «Про виконавче провадження» в редакції чинній на момент видачі виконавчого листа. Скаржник стверджує, що виданий до набрання чинності новою редакцією Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повинен виконуватися в тій редакції виконавчого документа, який був судом виданий відповідно до діючої редакції Закону на момент його видачі. Зазначає, що суд не звернув уваги на пункт 3 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження, відповідно до якого виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну. Просить ухвалу суду першої інстанції в частині задоволених вимог за заявою ОСОБА_3 скасувати та прийняти в цій частині нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви.

ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою та постановлена судом з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, при постановленні ухвали, не зазначаючи при цьому, які саме норми процесуального права порушено, та який вплив на його думку мало вказане ним порушення на вирішення справи по суті. Зазначає, що при прийнятті нової редакції Закону України «Про виконавче провадження» законодавцем введено спеціальну норму, яка врегульовує порядок приведення виконавчих документів у відповідність до вимог, передбачених Законом, органом, який його видав, а тому в даному випадку норма ст. 58 Конституції України не підлягає застосуванню.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав, посилаючись на доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги та додатково вказав, що оскарженою ухвалою порушено права ОСОБА_1 з тих підстав, що він бажає виконувати ухвалу суду від 04 лютого 2014 року добровільно, без її примусового звернення до виконання.

ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги заперечила та просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначивши, що впродовж двох років ОСОБА_1 ухвалу суду не виконував, а тому вона звернулася до виконавчої служби для виконання ухвали в примусовому порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено такі обставини.

04 лютого 2014 року ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області задоволено подання головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Новороздільського міського управління юстиції Юзифішин С.П. про затвердження мирової угоди в процесі виконання.

Визнано мирову угоду укладену 19.12.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за якою боржник - ОСОБА_1 в термін до двох місяців з моменту визнання даної мирової угоди судом на погашення заборгованості в розмірі 13 399,42 грн. та часткових щомісячних платежів по аліментах передає у власність дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Боржник ОСОБА_1 з моменту визнання цієї мирової угоди сплачує стягувачу ОСОБА_3 щомісяця не пізніше 20 числа аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі по 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину.

Виплата аліментів здійснюється будь-яким шляхом за вибором стягувача ОСОБА_3 :

- готівкою безпосередньо стягувачу, що має бути підтверджено її розпискою;

- банківським перерахуванням на поточний (картковий) рахунок стягувача;

Також, в резолютивній частині ухвали судом було зазначено про те, що наслідком набуття чинності цією мировою угодою відповідно до ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження №4004464, а тому сторони в межах прав, наданих їм як учасникам судового процесу та виконавчого провадження, вживатимуть всіх заходів, спрямованих на закінчення виконавчого провадження та невжиття заходів, спрямованих на забезпечення можливості здійснення примусового виконання за виконавчим листом №40044464.

Дана ухвала має силу судового рішення і у випадку її невиконання у добровільному порядку вона виконується примусово.

У зв`язку із невиконанням боржником - ОСОБА_1 у добровільному порядку ухвали від 04 лютого 2014 року, ОСОБА_3 зверталась до Новороздільського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області із заявою про примусове виконання ухвали суду.

21 лютого 2019 року повідомленням державного виконавця Новороздільського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Яримович С.Б., за наслідками розгляду заяви ОСОБА_3 , виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання із посиланням на те, що: ухвала не відповідає вимогам до виконавчого документа, зазначеним у ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: не вказано повністю прізвище, ім`я та по батькові стягувача та боржника, їх адреса проживання, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків боржника. У повідомленні державним виконавцем роз`яснено, що стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами (арк. спр. 7).

Із урахуванням вищезазначеного повідомлення державного виконавця, ОСОБА_3 подала до Миколаївського районного суду Львівської області заяву про приведення виконавчого документа у відповідність з вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

Постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції керувався нормами Закону України «Про виконавче провадження», а саме абз.2 ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», яким визначено, що у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильно висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_3 , про приведення виконавчого документа у відповідність з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» з таких підстав.

Як нормами Закону України «Про виконавче провадження» в редакції чинній на день постановлення ухвали від 04 лютого 2004 р. (ст. 18 Закону) так і в редакції чинній на день постановлення оскарженої ухвали від 18 квітня 2019 р. (ст. 4 Закону) наведено вимоги до виконавчого документа, а саме: необхідність зазначення повного прізвища, ім`я та по батькові стягувача та боржника їх адреса проживання, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків боржника.

Як встановлено судом апеляційної інстанції в ухвалі суду від 04 лютого 2004 року вищезгадані відомості про боржника та стягувача зазначені не були.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу.

Відтак, апеляційний суд вважає, що, з урахуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та норм ЦПК України, суд першої інстанції правомірно постановив ухвалу про приведення виконавчого документа у відповідність з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», оскільки оскарженою ухвалою від 18 квітня 2019 року жодним чином не порушено прав ОСОБА_1 , а твердження наведені ним у апеляційній скразі не спростовують висновків суду та не звільняють його від обов`язку виконання судового рішення.

Апеляційним судом встановлено, що звернення ОСОБА_3 із заявою про примусове виконання ухвали суду від 04 лютого 2014 року є наслідком невиконання у добровільному порядку ОСОБА_6 судового рішення (ухвали).

Також, апеляційний суд враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Виконання судових рішень у цивільних справах є однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.ст.6,13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Суд наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи заяву ОСОБА_3 , правильно застосував норми Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на день постановлення оскарженого судового рішення, ухвала суду від 04 лютого 2014 року, яка набрала законної сили залишалась невиконаною, що порушувало право ОСОБА_3 на справедливий судовий захист.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції ураховує, що поданою державному виконавцю письмовою формою мирової угоди та її подальшим затвердженням судом відповідно до ст. 372 ЦПК України (в редакції чинній станом на 04 лютого 2014р.) було досягнуто згоди щодо виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області про стягнення аліментів. Наслідком її затвердження є обов`язок ОСОБА_1 виконання її умов, однією з яких є сплата стягувачу ОСОБА_3 щомісяця не пізніше 20 числа аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі по 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину.

Ухвалу суду від 04 лютого 2004 року ОСОБА_1 не оскаржував, а відтак, погодився з усіма умовами затвердженої мирової угоди та розумів обов`язковість виконання ухвали суду.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що виконавець не вправі був застосовувати чинні норми Закону України «Про виконавче провадження» не заслуговувують на увагу та спростовуються вищенаведеним, а відтак, апеляційний суд доходить висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, 381, 382, 384 ЦПКУкраїни, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ратича Тараса Михайловича - залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 18 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку не оскаржується.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.