Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 463/2478/17

провадження № 61-31534св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Лесько А. О. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Штелик С. П.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з скаргою на дії державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження.

Скарга мотивована тим, що 13 листопада 2007 року їй видано виконавчий лист № 2-11 на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2005 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ТОВ ВКФ «Культпобутрембуд» про визнання недійсним договору купівлі-продажу господарського товариства, визнання права власності на спадщину. Цим рішенням на нею визнано право власності на ѕ та за ОСОБА_3 - на ј частку статутного фонду ТОВ «ВКФ «Культпобутрембут», внесеної ОСОБА_4 в сумі 40 000 крб, що становило 80 % статутного фонду підприємства станом на 10 листопада 1993 року і на день смерті спадкодавця.

За цим виконавчим листом Личаківським відділом ДВС було відкрито виконавче провадження № 8151288 від 23 листопада 2007 року. 28 вересня 2012 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження. Зазначену постанову їй направлено не було. Закриваючи виконавче провадження, старший державний виконавець посилався на пункт 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Проте рішення фактично не виконане, тому вважає такі дії державного виконавця протиправними.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2017 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду із скаргою та не навела поважних причин для його поновлення.

У листопаді 2017 рокупредставник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу апеляційної інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що державний виконавець постанову про закінчення виконавчого провадження від 28 вересня 2012 року ОСОБА_1 не надсилав, у зв?язку з чим вона була позбавлена можливості її своєчасного оскарження.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що відповідно до матеріалів цивільної справи № 2-11/05 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ТОВ «ВКФ «Культпобутрембуд», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на спадкове майно встановлено, що на примусовому виконанні в Личаківському ВДВС Львівського МУЮ знаходився виконавчий лист № 2-11, виданий Личаківським районним судом м. Львова 13 листопада 2007 року, про визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/4, за ОСОБА_3 на 1/4 частини статутного фонду ТОВ «ВКФ «Культпобутрембуд», внесеної ОСОБА_9 в сумі 40 000,00 крб, що становить 80 % статутного фонду підприємства станом на 10 листопада 1993 року і на день смерті спадкодавця (а. с. 52 (справа № 2-11/05 а. с. 54 т. 3)).

Вказаний виконавчий лист був звернений до виконання за заявою стягувача ОСОБА_1 від 14 листопада 2007 року (а. с. 51 (справа № 2-11/05 а. с. 53 т. 3)).

Предметом оскарження в цій справі за заявою стягувача ОСОБА_1 є постанова старшого державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Кіт В. Ю. від 28 вересня 2012 року про закінчення виконавчого провадження за вказаним вище виконавчим листом № 2-11 (а. с. 50 (справа № 2-11/05 а. с. 39 т. 3)).

Виконавче провадження закінчено на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв?язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Частиною третьою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», в чинній на момент винесення оскаржуваної постанови редакції, визначено, що копія постанови про закінчення виконавчого провадження у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом, а саме: стягувачем до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду (частина перша статті 82 Закону).

Як убачається з матеріалів справи, копія постанови від 28 вересня 2012 року про закінчення виконавчого провадження була отримана ОСОБА_1 19 жовтня 2012 року (а. с. 49).

Крім того, про винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови та про її зміст стягувач також дізналась під час розгляду Личаківським районним судом м. Львова її заяви від 24 жовтня 2016 року про видачу дубліката виконавчого листа № 2-11, копія якої разом з копіями інших матеріалів виконавчого провадження були надані суду відділом ДВС (справа № 2-11/05 а. с. 39 т.3)).

Про винесення 28 вересня 2012 року державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського МУЮ постанови про закінчення виконавчого провадження та про отримання ОСОБА_1 її копії 19 жовтня 2012 року зазначено також в ухвалі Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2016 року, якою було відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа, яку вона отримала під розписку в суді 09 грудня 2016 року (а. с. 53, 54).

Відповідно до частини першої статті 385 ЦПК України 2004 року скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Статтею 72 ЦПК України 2004 року встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України 2004 року суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Вирішуючи питання про залишення вказаної скарги без розгляду, з підстав відсутності поважних причин пропуску строку на звернення до суду, суд першої інстанції навів відповідні мотиви.

Апеляційний суд, враховуючи положення статей 72, 385 ЦПК України 2004 року та наведені вище обставини, дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення державного виконавця з пропуском встановленого законого строку, поважних причин пропуску такого не навела.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 28 вересня 2012 року державним виконавцем скаржнику не направлялася та вона дізналася про неї лише в 2017 році, не грунтуються на матеріалах справи та не підтверджені належними доказами.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

А. А. Калараш

С. П. Штелик