1Справа № 335/3221/19 2/335/1503/2019
22 липня 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Хома Д.М.,
представника позивачів ОСОБА_1
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в заді суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Запорізької міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним,
21.03.2019 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) і ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) звернулись до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Запорізької міської ради, в якому позивачі просять суд визнати договір від 06.03.2002 року купівлі-продажу будинку , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - дійсним.
В обґрунтування позову зазначено, що у березні 2002 року позивачі придбали у ОСОБА_4 будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу. Вказаний договір затверджений квартальним комітетом №25 Шевченківської районної ради народних депутатів та пройшов у 2003 році державну реєстрацію в БТІ. При укладанні вказаного договору Продавец - ОСОБА_4 одержав суму грошей у розмірі 2100 дол.США. Наявний договір купівлі-продажу від 06.03.2002 не був прийнятий, так як вказаний договір не засвідчено нотаріально, як це передбачалося нормами cт. 227 ЦК України (в редакції від 18.07.1963 року). З моменту купівлі будинку, позивачі постійно і відкрито користуються ним, а також здійснили реконструкцію будинку. На даний час нотаріально посвідчити вказаний договір не має можливості, так як Продавець - ОСОБА_4 помер. На сьогоднішній день, позивачі не можуть зареєструвати за собою право власності на будинок, оскільки договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчено.
Ухвалою суду від 21.03.2019 відкрито провадження у справі, запропоновано відповідачу, у 15-денний строк з дня отримання ухвали, надати відзив на позов, з підтверджуючими доказами в обґрунтування. Ухвала отримана представником відповідача 04.04.2019 року.
Станом час розгляду справи відповідачем не виконано вимог суду, у відповідності до ухвали від 21.03.2019.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судові засідання, які відбулись 10.06.2019 року, 09.07.2019 року, 22.07.2019 не з`явився. Про місце, час та дату судового засідання повідомлявся належним чином. Причини неявки сторонами суду не повідомлено.
За даних обставин суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.
Вислухавши пояснення представника позивача,дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши наявні у справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.
6 березня 2002 року між позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу будинку, який розташований у АДРЕСА_1 .
Відповідно до умов договору, ОСОБА_4 продав вказаний будинок позивачам за 2 100 дол. США.
Придбаний будинок був переданий Покупцям - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно з даними технічного паспорту, складеного на замовлення позивачів 04.04.2003 , у якому вказана експлікація земельної ділянки з найменуванням будівель та літер, які розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок - літера «А»; літня кухня - літера «Г»; гараж - літера «В»; сарай - літера «Д»; погреб - літера «т»; душ - літера -«З»; забор та водопровід.
На підставі рішення дев`ятнадцятої сесії четвертого скликання Запорізької міської ради № 16/20 від 24.11.2004 «Про передачу гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у власність земельної ділянки у АДРЕСА_1 , позивачі по справі одержали у власність земельну ділянку площею 0,0697 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 .
У паспорті позивача ОСОБА_2 на стор. 11 паспорту НОМЕР_4 виданому 15.02.2014 року і ОСОБА_3 паспорту НОМЕР_5 виданому 15.02.2014 зазначено, що їх місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 30.07.2005 .
Згідно технічного паспорту (станом на 02.11.2018) на житловий будинок АДРЕСА_1 , замовниками технічної інвентаризації є позивачі.
Після закінчення реконструкції житлового будинку (літ. А) з добудовою житлової прибудови (літ. А1), сарай (літ. Л), душ (літ. Ж) була видана декларація про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована 14.02.2019 у Департаменті державного архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області.
Згідно з даними декларації реконструкції підлягав житловий будинок (літ. А), який існував та був предметом договору купівлі-продажу від 06.03.2002 року.
У відповідності до даних декларації початок будівництва та закінчення будівництва (реконструкції) велося з 2003 року по 2008 рік.
04.03.2019 позивачі звернулись до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг запорізької міської ради з заявою провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
07.03.2019 державний реєстратор прав на нерухоме майно прийняв Рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45855897. Згідно з вказаним рішенням було зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та обтяжень, у зв`язку з не повним наданням документів, а саме, - документу, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції.
Згідно листа Запорізького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області вих. № 390/17.8-04-37 від 19.03.2019 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, про що свідчить актовий запис про смерть № 5301, вкладений 14.06.2009.
Правовідносини, які склалися між позивачами та ОСОБА_4 на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу будинку, мали місце до набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції 2003 року.
Таким чином, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року.
Так, згідно зі статтями 48, 224, 227 ЦК УРСР, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.
Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР - якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, - суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13,41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Правова позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає використанню національними судами України як джерело права.
У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.
Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним.
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що на момент укладення договору купівлі-продажу будинку позивачі та ОСОБА_4 не здійснили посвідчення договору нотаріально, на теперішній час його посвідчити неможливо (у зв`язку із смертю продавця), то вказані обставини перешкоджають позивачам реалізувати свої речові права відносно нерухомого майна. Оскільки вбачається беззаперечна втрата можливості привести договір у відповідність до чинного законодавства України, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Запорізької міської ради про визнання договору дійсним - задовольнити.
Визнати договір купівлі-продажу будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 06.03.2002 - дійсним.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 22 липня 2019 року.
Повний текст рішення виготовлено 30 липня 2019 року.
Суддя І.П. Соболєва