справа № 462/4807/19
УХВАЛА

29 липня 2019 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Палюх Н.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

встановив:

ОСОБА_1 в липні 2019 року звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19 335,43 грн.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В свою чергу середній заробіток за весь час затримки не є заробітною платою, не належить до структури заробітної плати, а є своєрідною штрафною санкцією для роботодавця за порушення ним строків розрахунку з працівником при звільненні останнього.

Таким чином, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлюється тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічні висновки містяться у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 та постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі №6-409цс16.

Заявниця у заяві просить видати судовий наказ про стягнення із ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 19 335,43 грн., покликаючись на те, що відповідно до наказу від 05.09.2018 року №485-к вона звільнена з підприємства за власним бажанням. У день звільнення підприємство не виплатило заявниці всіх сум, що належали їй від підприємства ( ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Заборгованість по заробітній платі у розмірі 12 859,60 грн. була їй виплачена 15.02.2019року, що підтверджується довідкою від 01.03.2019 року та Поточною випискою Філії ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 28.02.2019 року.

З матеріалів заяви встановлено, що заявниця звернулася до суду 26.07.2019 року із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» провело остаточний розрахунок із заявницею 15.02.2019 року, а відтак з даної дати має обчислюватись тримісячний строк позовної давності для звернення із зазначеною вимогою, тобто строк позовної давності звернення заявниці з даною заявою сплив 15 травня 2019 року.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі заяви про видачу судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

За наведеного, враховуючи, що заявниця звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу поза межами строків позовної давності щодо вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вважаю, що у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід відмовити.

При цьому, суд роз`яснює заявниці наслідки відмови у видачі судового наказу. А саме, згідно із ч.2 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст.163, 165-166, 258-261 ЦПК України, -

постановив:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Суддя: