Постанова

Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 640/16278/16

провадження № 61-29023св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Кіся П. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до публічного акціонерного товариств «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк), третя особа: відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області

(далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області, орган державної виконавчої служби), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ХМНО) Ємець І. О., з позовом, в якому просив: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 05 лютого 2016 року, вчинений приватним нотаріусом ХМНО Ємцем І. О. про зверненню стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та належить на праві власності

ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що 21 грудня 2006 року між позивачем та банком укладено кредитний договір, в забезпечення виконання якого 21 грудня 2006 року між сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

За вказаним кредитним договором утворилась заборгованість.

05 лютого 2016 року приватним нотаріусом ХМНО Ємцем І. О. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки - вищевказану, що належить позивачу.

Згідно виконавчого напису за рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», які станом на 11 вересня 2015 року складають 277 867,36 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 11 вересня 2015 року складає 6 040 569,32 грн.

15 лютого 2016 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса від 05 лютого 2016 року про звернення стягнення на квартиру, що належить позивачу, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження.

Вказаний виконавчий напис позивач вважає незаконним, та таким, що не підлягає виконанню, з тих підстав, що його вчинено відповідно до пункту 1, а не пункту 1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що є порушенням статті 87 Закону України «Про нотаріат» та глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, так як в даному випадку строк основного зобов`язання не закінчився.

Позивач вважає, що розрахунок заборгованості, здійснений відповідачем щодо наявності грошового зобов`язання позивача по кредиту та відсотків, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до боржника.

Виконавчий напис вчинено на підставі розрахунку заборгованості, підготовленого працівниками банку, який є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. У разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2017 року у складі судді Попрас В. О. позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 05 лютого 2016 року, вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І. О. про звернення стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приватний нотаріус, вчиняючи виконавчий напис, не врахував та не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання не відбувалося, оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» не виконані вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку». Докази, на підтвердження факту отримання позивачем вимоги про усунення порушення від відповідача та про намір відповідача звернути стягнення на предмет іпотеки відсутні.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що нотаріусом правомірно включено до виконавчого напису положення про задоволення за рахунок реалізації майна заборгованості у повному обсязі, яка була надана банком на день його вчинення. З наданих нотаріусом матеріалів нотаріальної справи вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» було надано усі необхідні документи, передбачені саме пунктом 1.1. Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалене цим судом рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що виконавчий напис вчинявся саме на підставі пункту 1 Переліку документів, що підтверджується самим виконавчим написом та наявними документами згідно списку, передбаченого лише пунктом 1 Переліку. Таким чином, банк виконав лише одну з п`яти обов`язкових вимог, передбачених пунктом 1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вчинення виконавчого напису у даному випадку є порушенням

статті 87 Закону України «Про нотаріат» та глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки строк основного зобов`язання не закінчився.

Апеляційний суд не звернув уваги на відсутність в матеріалах нотаріальної справи більшості документів, передбачених пунктом 1-1 Переліку.

Посилання апеляційного суду на відсутність доказів оспорювання кредитного договору є безпідставними, оскільки під час розгляду справи представником позивача надавалась копія ухвали Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що останній платіж за договором кредиту позивачем було здійснено у 2008 році, після цього позивач жодних платежів не здійснював, а платіж від 27 вересня 2013 року в розмірі 203,45 грн, про який зазначається у наданому банком розрахунку, проведено не ним, а невідомою особою з метою надання у 2016 році можливості банку права звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису в межах трьохрічного строку.

Апеляційний суд не звернув уваги на вказані обставини, не надав належної правової оцінки та обґрунтування пропущеному ПАТ «Укрсоцбанк» трирічному строку для можливості звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Апеляційним судом не враховано, що при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус не отримав первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми відсотків, зазначені у виконавчому написі, є безспірними.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що розрахунок заборгованості, здійснений відповідачем щодо наявності грошового зобов`язання позивача по кредиту та відсотків не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до боржника.

Приватний нотаріус вчинив виконавчий напис, не врахував та не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом у виконавчому напису зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача та не відповідає дійсній сумі заборгованості.

У ОСОБА_1 не було можливості оскаржити суму боргу, вказану у вимозі ПАТ «Укрсоцбанк» від 17 вересня 2015 року, яка начебто направлялася на адресу позивача, оскільки докази направлення саме вказаної вимоги відсутні, що в свою чергу, є порушенням статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 1-1 Переліку документів.

Виконавчий напис вчинено на підставі розрахунку заборгованості, підготовленого працівниками банку, який є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача.

Отже, безспірність заборгованості не підтверджується документами, передбаченими Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Апеляційним судом також не враховано, що вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання не відбувалось, оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» порушив вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ПАТ «Укрсоцбанк» не погодилось з доводами позивача та просило залишити ухвалене у справі рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи відзив на касаційну скаргу не подали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до статті 18 ЦК Українинотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»).

Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Аналогічні правила і умови вчинення виконавчого напису містяться у пунктах 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів).

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат»та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний позивачем виконавчий напис вчинено з дотриманням вимог чинного законодавства та підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню, за наведених позивачем обставин, відсутні.

Суд апеляційної інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів установив, що при зверненні до нотаріуса про вчинення виконавчого напису ПАТ «Укрсоцбанк» до заяви були долучені всі необхідні документи на підтвердження безспірної заборгованості боржника, передбачені саме пунктом 1.1. Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в тому числі оригінал іпотечного договору та розрахунок заборгованості, який співпадає із сумою, вказаною у вимозі про усунення порушення кредитних зобов`язань, направленої боржнику 22 вересня 2015 року. Період, за який проводилось стягнення становив з 28 вересня 2013 року по 11 вересня 2015 року, тобто в межах трьохрічного строку. Виконавчий напис вчинено 05 лютого 2016 року, після направлення банком 22 вересня 2015 року відповідної вимоги боржнику, тобто після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю.

При цьому, позивач не довів неправильність визначення суми заборгованості перед банком, а його посилання на вчинення останнього платежу у 2008 році та вчинення виконавчого напису з порушенням трьохрічного строку, є недоведеними та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що сума заборгованості, за рахунок якої запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки нарахована за період з 28 вересня 2013 року по 11 вересня 2015 року, тобто в межах трьохрічного строку.

Установивши наведені обставини, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що за наведених вище умов у нотаріуса не було правових підстав для відмови у вчиненні виконавчого напису, ним дотримано процедуру вчинення виконавчого напису, а неправомірність його дій, на яку посилається у позові позивач, є недоведеною, спростовується встановленими апеляційним судом обставинами.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису указана відповідачем заборгованість є безспірною, що свідчить про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що на момент вчинення виконавчого напису позивач ставив під сумнів безспірність вимог ПАТ «Укрсоцбанк», про що свідчить подана ним суду копія ухвали Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним, є необґрунтованими, оскільки вказаною ухвалою позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, що не підтверджує оспорювання ним заборгованості. Інших доказів на підтвердження, що на момент вчинення виконавчого напису позивач ставив під сумнів безспірність вимог ПАТ «Укрсоцбанк», останнім не надано.

Доводи касаційної скарги про те, що виконавчий напис вчинено нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства України, зокрема нотаріус не перевірив, а апеляційний суд не врахував, що позивача не було попереджено стягувачем про наявність заборгованості, докази направлення на його адресу вимоги, передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку» відсутні, є необґрунтованими і спростовуються матеріалами справи, зокрема письмовою вимогою від 17 вересня 2015 року про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором, направленою позивачу 22 вересня 2015 року в порядку, передбаченому статтею 35 Закону України «Про іпотеку», у якій зазначена загальна заборгованість, яку було запропоновано погасити протягом 30 днів та одночасно попереджено, що у разі невиконання такого, банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, на підтвердження направлення вказаної вимоги (за двома адресами позивача) банком надано зворотні повідомлення поштового відправлення з відміткою поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу, що узгоджується з положеннями підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку.

Крім того, вказані поштові повідомлення містять поштові штемпелі відділення зв`язку одержувача, дата на яких вважається датою отримання надісланого повідомлення відповідно до пункту 6.2 укладеного між сторонами іпотечного договору, за змістом якого датою отримання усіх повідомлень за цим договором вважається дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Посилання у касаційній скарзі на те, що вчинення виконавчого напису у даному випадку є порушенням статті 87 Закону України «Про нотаріат» та глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки строк основного зобов`язання не закінчився, є безпідставними, оскільки за правилами частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, що було зроблено банком, а саме звернуто стягнення на предмет іпотеки на суму заборгованості, яка утворилась за період з 28 вересня 2013 року по 11 вересня 2015 року. Крім того, право вимоги про дострокове погашення кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання боржником своїх зобов`язань передбачено умовами укладених сторонами кредитного та іпотечного договорів.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів.

Вказані доводи касаційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська