ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

07 серпня 2019 року м.Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцька І.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Варода П.Б. до ОСОБА_3 , Споживчого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив »Гермес-Березовиця» про визнання недійсними договору та свідоцтва про право власності на нерухоме майно ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Варода П.Б., звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 , Споживчого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Гермес-Березовиця» про визнання недійсними договору та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В обґрунтування вимог позивачі зазначили, що вони є співвласниками нежитлового приміщення за АДРЕСА_1 ОСОБА_3 є власником суміжного нежитлового приміщення за АДРЕСА_2 /1 по АДРЕСА_3 . Дані приміщення сполучені між собою спільним входом та коридором, спільним санвузлом.

Згідно інвентаризаційної справи вхід у нежитлові приміщенні, які належать їм та відповідачу єдиний, а саме через коридор під №1 та коридором за №5. Згідно рішення виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради від 16.11.2012 року за №88 вказані приміщення є приміщеннями загального користування.

Протягом тривалого часу вони користуються належним їм приміщенням, здійснювали там медичну практику та мали доступ до належного їм приміщення через єдиний вхід, а саме через спірний коридор. У березні 2019 року відповідач змінив замок на вхідних дверях та не надає їм доступу до належного їм приміщення через єдиний вхід. З листа відповідача їм стало відомо, що останній є одноосібним власником спірних коридорів та туалету.

Вважають, що укладений між відповідачами договір про пайову участь у будівництві житлового будинку та свідоцтво про право власності, згідно яких відповідач набув право власності на спірні приміщення, які є приміщеннями загального користування, є недійсними, оскільки порушують їх право на мирне володіння та користування належною їм власністю.

Посилаючись на наведене, позивачі просять визнати недійсними договір про пайову участь у будівництва житлового будинку від 19 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та СК «ЖБК «Гермес-_Березовиця» і свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22.12.2013 року, згідно яких ОСОБА_3 є власником нежитлового приміщення за АДРЕСА_2 / АДРЕСА_4 .

Станом на 07 серпня 2019 року провадження у справі не відкрито, позов, згідно ухвали суду, залишено без руху.

06 серпня 2019 року позивачі подали заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення за АДРЕСА_5 , яке належить ОСОБА_3 та заборонити ОСОБА_3 чинити будь-які перешкоди позивачам у користуванні приміщеннями: коридором-12,1 кв.м., 5-коридором-1,6 кв.м.; 6-туалетом-1.5 кв.м., які знаходяться у нежитловому приміщенні АДРЕСА_6 в АДРЕСА_3 .

В обґрунтування необхідності забезпечення позову заявники вказують, що предметом позову є вимога про визнання недійсними договору та свідоцтва про право власності відповідача, згідно яких останній є власником спірних приміщень. Позивачі вказують, що згідно інвентаризаційної справи вхід у нежитлові приміщенні, які належать їм та відповідачу єдиний, а саме з через коридор під №1 та коридором за № АДРЕСА_7 , які є приміщеннями загального користування, однак згідно оспорюваних документів спірні приміщення належать відповідачу. Відповідач заборонив їм користуватись єдиним входом та спірними приміщення, не допусках їх, у зв`язку з чим вони позбавленні можливості користуватись належної їм власністю. Відповідач заперечує їх право на доступ до належного їм нежитлового приміщення через приміщення коридору щодо якого виник спір.

Вважають, що ОСОБА_3 може вчинити дії щодо відчуження спірного майна, що ускладнить та унеможливить виконання рішення суду,

Посилаючись на наведене, просять задовольнити заяву про забезпечення позову.

Суд, розглянувши заяву та матеріали позову, вважає, що заява позивачів про забезпечення позову не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України та є необґрунтованою, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1.2 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі постанова Пленуму № 9), розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, у п. 9 даної Постанови Верховний Суд зазначає, що клопотання про забезпечення позову повинно бути вмотивованим і обґрунтованим доказами наявності реальних загроз чи утруднень майбутнього виконання рішення суду, співмірністю заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, їх відповідність предмету позовної вимоги, відсутністю порушень прав третіх осіб заходами забезпечення позову.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб`єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб`єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З приписів норм цивільно-процесуального законодавства України вбачається, що процесуальне законодавство обумовлює допустимість застосування заходів із забезпечення позову наявністю обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову застосовується як засіб запобігання можливим порушенням майнових чи охоронюваних законом інтересів особи.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Саме лише посилання на те, що процесуальним законодавством передбачений певний вид забезпечення позову, припущення позивача про відчуження майна відповідачем, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову не може грунтуватися на припущеннях позивача .

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Встановлено, що у заяві про забезпечення позову не зазначено ціни позову про забезпечення якого просять позивачі, що в свою чергу позбавляє суд можливості розумно визначити розмір та вид зустрічного забезпечення.

Також, встановлено, що провадження у даній цивільній справі на час подання заяви про забезпечення позову не відкрито.

В силу вимог ст. 151 ЦПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до відкриття провадження у справі, у заяві повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Вказані відомості у заяві відсутні.

Крім того, в силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Заявниками не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі визнання недійсними оспорюваного договору та свідоцтва, не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

Заява ґрунтується лише на припущеннях та доводи заявника жодними належними, достовірними та допустимими доказами не підтвердженні.

Долучені до матеріалів заяви фотознімки щодо розміщення оголошення про продаж приміщення жодним чином не підтверджують доводи позивачів викладені у заяві та неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позову; фотознімки не містять прив`язки щодо розміщення їх саме відповідачем, на спірному нерухомому майні та продаж спірного нерухомого майна.

Позивачами не обґрунтовано, яким чином забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно та забороною відповідачу чинити будь-які перешкоди позивачам у користуванні спірними приміщеннями, забезпечить виконання рішення суду про визнання недійсними договору та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

У заяві не наведено жодних доказів того, що відповідач буде ухилятись від виконання можливого рішення суду чи створювати обставини, які б утрудняли чи унеможливлювали його виконання та без вжиття заходів забезпечення позову захист прав та інтересів позивача стане неможливим.

Самі по собі доводи позивачів про те, що дане майно може бути відчужене на користь третіх осіб, не свідчать про наявність обґрунтованих підстав для утруднення виконання можливого рішення суду, ухилення відповідача від його виконання.

Згідно з вимогами ч. 9 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 цього Кодексу повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини, суд вважає, що заяву про забезпечення позову слід повернути заявникам.

Керуючись ст.ст. 151-154, 261, 352-355 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Варода П.Б. до ОСОБА_3 , Споживчого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив »Гермес-Березовиця» про визнання недійсними договору та свідоцтва про право власності на нерухоме майно повернути заявникам.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання суддею, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 15 днів з дня складення повного тексу судового рішення.

Якщо ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 07 серпня 2019 року.

Суддя