ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7081/19 Справа № 182/6592/17 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року, ухваленого суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м. Нікополі,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошей та боргу.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що у 2005 році вона мала намір придбати житловий будинок. Поблизу місця її проживання знаходився покинутий будинок АДРЕСА_1 , відповідач повідомив, що йому належить даний будинок та він має намір його продати.

Позивач запропонувала сплачувати гроші за будинок частками, проте відповідач відмовився, зазначив, що бажає одразу всю суму. На пропозицію відповідача вона в листопаді 2005 року вселилася до будинку та стала проживати в ньому разом із своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі наданої відповідачем довіреності на право користування, сплативши заборгованість за попередній період в сумі 608,02 грн. В будинку вона проводила ремонтні роботи, здійснила підключення до водопостачання, замінила труби на пластикові. Коли строк дії довіреності, виданої ОСОБА_2 , сплив, він видав нову довіреність на право управляти його житловим будинком, вона передала ОСОБА_2 28.08.2010 року в якості платежу за житловий будинок по АДРЕСА_1 грн., що підтверджується розпискою. Залишок по сплаті за будинок залишився 3600 грн. Продовжуючи проживати у будинку, позивач у 2012 році перекрила дах. У 2014 році за власний рахунок здійснила підключення будинку до централізованого водопостачання, за облаштування житлового будинку АДРЕСА_1 , нею витрачено 20 476,42 грн. У серпні 2017 року з`явилась жінка відповідача ОСОБА_2 , і повідомила, що чоловік розпорядився вказаним будинком на її користь та на користь їх дитини, виставила її з будинку. Звернувшись до відповідача про повернення сплачених коштів, отримала відмову. На звернення до правоохоронних органів Нікопольського ВП ГУНП з приводу її незаконного виселення з будинку, отримала відповідь, що вбачаються цивільно-правові відносини. Посилаючись на положення ст.1212 ЦК України просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 48 476,42 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 28000 грн., згідно розписки від 28.08.2010 року та 608,02 грн. за договором переведення боргу від 14.10.2005 року, а також судові витрати в сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що виникли між сторонами правовідносини регулюються нормами зобов`язального права, тому не може застосовуватися ст.1212 ЦК України. Посилається на витяги постанов ВС, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна. Крім того, вважає, що стягнувши грошові кошти в сумі 608,02 грн. суд вийшов за межі позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . В частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно відомостей Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 листопада 2017 року, ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 1993 року (а.с.21-22).

Відповідно до Акту про проживання від 25.10.2017 року, засвідченого сусідами та головою квартального комітету № 27 м.Нікополя, позивач ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_4 проживала в будинку АДРЕСА_1 з 2005 року по серпень 2017 року (а.с.6).

Згідно тексту розписки від 28.08.2010 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи, відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 28000 грн., мовою оригіналу : «за продажу дома АДРЕСА_1 . Претензий к ОСОБА_1 не имею». На звороті містяться відомості засвідчені підписами сторін, що оціночна вартість домоволодіння 31600грн., залишок по сплаті за будинок становить 3 600 грн. (а.с.26).

Нотаріально посвідченою довіреністю від 03 листопада 2005 року ОСОБА_2 надав позивачу ОСОБА_1 право управляти належним йому домоволодінням АДРЕСА_1 (а.с.27).

Згідно договору про переведення боргу від 14 жовтня 2005 року укладеного між позивачем, відповідачем з однієї сторонами та Нікопольським УЕГГ ВАТ «Дніпропетровськгаз» від 14.10.2005 року про переведення боргу за оплату заборгованості за надані послуги з газопостачання в сумі 608, 02 грн. з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 (а.с.7).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на положення ст.1212 ЦК України та просила суд стягнути з ОСОБА_2 кошти отримані в рахунок сплати за домовленістю про купівлю-продаж домоволодіння, який не було укладено безпідставно.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки правочин купівлі-продажу домоволодіння, не було укладено між сторонами, отримані ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 28000 грн. за розпискою за продаж дому підлягають поверненню позивачу, як безпідставно отримані та кошти в сумі 608,02 грн. за переведення боргу власника по заборгованості за послуги з газопостачання на позивача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, вважає його законним, обґрунтованим, ухваленим у відповідності до вимог законодавства.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в цій справі між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку в порядку, визначеному чинним законодавством України, не укладався. Кошти відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 без належних правових підстав.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу, що на час отримання від позивача грошових коштів в обумовленій сумі, відповідач не мав права на реалізацію спірного домоволодіння.

Як видно з відповіді Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області на звернення позивача ОСОБА_1 від 07 листопада 2017 року, гр. ОСОБА_3 колишня дружина відповідача, яка пояснила, що спірне домоволодіння подружжям було придбано у шлюбі. Після розлучення, правоустановчі документи перебували у неї (а.с.8).

Як видно з дублікату договору купівлі-продажу від 28 грудня 1993 року, виданого 02 листопада 2017 року, спірне домоволодіння придбано відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 . Згідно відомостей, що містяться в її паспорті, шлюб із ОСОБА_2 зареєстровано 16 листопада 1985 року. Шлюб розірвано 26 листопада 2002 року (а.с.46,47).

Отже, під час написання розписки та отримання від ОСОБА_1 грошових коштів за продаж спірного домоволодіння відповідач не мав права на його розпорядження без згоди другого подружжя, оскільки придбаний у період шлюбу, та є спільним сумісним майном подружжя на підставі положення ст.22 КоБС , тому кошти ним отримані без достатньої правової підстави.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, провадження № 61-18307св18.

Отже, оскільки між сторонами не було укладено нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу домоволодіння, окрім того, під час написання розписки та отримання коштів за домоволодіння в сумі 28000 грн., відповідач не мав права на його реалізацію та відчуження без згоди колишнього подружжя, оскільки придбаний в період шлюбу, отримані кошти підлягають поверненню.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на вихід суду за межі позовних вимог в частині стягнення з нього на користь позивача кошти за заборгованість з газопостачання в сум і608,02грн. по договору переведення боргу від 14 жовтня 2005 р. є неприйнятними, такими що спростовуються матеріалами справи.

Як видно з тексту позовної заяви, ОСОБА_1 просила окрім іншого стягнути з відповідача кошти сплачені нею за договором переведення в сумі 608,02 грн., які приєднала до суми витрачених нею сум на облаштування житлового будинку, що шляхом математичного додавання становить 20476,42 грн. (а.с.2,3). Отже, позивачем заявлялися позовні вимоги про стягнення сплачених коштів за договором переведення 608,02 грн., які судом розглянуто та з дотриманням принципу диспозитивності стягнуто з відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 06 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: