Єдиний унікальний номер 235/1040/19 Номер провадження 22-ц/804/1950/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 235/1040/19

Провадження № 22-ц/804/1950/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів Корчистої О. І., Папоян В. В.,

за участю секретаря судового засідання Ситніка Д. Л.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Покровська міська рада Донецької області,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області в складі судді Філь О. Є. від 21 травня 2019 року, ухвалене в м. Покровську Донецької області, дата складення повного судового рішення - 31 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін у справі - ОСОБА_3 , внаслідок смерті якого відкрилась спадщина. До складу спадщини входив житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 38,2 кв. м, житлова площа 28,9 кв. м, з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Належність будинку спадкодавцю ОСОБА_3 підтверджується договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого 15.12.1955 нотаріусом Красноармійської нотаріальної контори, реєстр № 12385.

Земельна ділянка для будівництва була виділена рішенням Красноармійської міської ради від 12 жовтня 1955 року; на час відкриття спадщини не приватизована.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт щодо належного йому майна на користь дочки - відповідача ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину.

Крім відповідача, спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 також прийняла ОСОБА_4 , дружина спадкодавця і мати сторін у справі, яка мала право на обов`язкову частку у спадщині.

За життя ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка не отримала, склала заповіт щодо належного їй майна на користь позивача ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Позивач у встановленому законом строк, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини, прийняв спадщину, до складу якої входить 11/18 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , проте 04 квітня 2014 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

ОСОБА_1 немає доступу до спірного будинку, оскільки відповідач чинить перешкоди.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати за ним право власності на 11/18 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , - в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (ас. 1-3).

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2019 року за клопотанням позивача залучити до участі у справі співвідповідача Покровську міську раду Донецької області (ас. 111).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 21 травня 2019 року позов задоволений.

Рішення мотивовано тим, що з огляду на відмову позивачеві у вчиненні нотаріальної дії, існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав ОСОБА_1 , який є спадкоємцем за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_4 , тому позов підлягає задоволенню. Оскільки позивач в установлений законом строк прийняв спадщину, до складу якої входить 11/18 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача відсутні.

У червні 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення суду з підстав порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про перехід до спадкоємця ОСОБА_1 права власності на спірне майно, оскільки в установленому порядку право власності на будинок за ОСОБА_3 не було зареєстровано. Крім того, суд неправильно відмовив у застосуванні позовної давності, яка обраховується з моменту відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі.

Покровська міська рада Донецької області відзив на апеляційну скаргу не подала.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Покровська міська рада Донецької області про дату, час і місце судового засідання повідомлена, подала заяву про розгляд справи за відсутності її представника (ас. 167, 178).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - батько та мати позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .

Згідно з Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, посвідчений 15.12.1955 Красноармійською державною нотаріальною конторою, реєстр № 12385, ОСОБА_3 була надана земельна ділянка для будівництва жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1).

Житловий будинок загальною площею 38, 2 кв. м, житловою - 28,9 кв. м, сені, погріб збудовані у 1957 році; літня кухня, тамбур, сарай, огорожа, ворота, відмостка - 1972 році, що підтверджується копією технічного паспорта, який є документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року об`єкта.

25 серпня 1999 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склав заповіт щодо усього належного йому на день смерті майна, в тому числі ? частки жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - призначивши своїм спадкоємцем дочку ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 , а також дружина спадкодавця ОСОБА_4 , яка мала право на обов`язкову частку у спадщині, подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Окрім цього, ОСОБА_4 просила видати на її ім`я свідоцтво про право власності на жилий будинок згідно зі статтею 22 КпШС України, який був чинним на час відкриття спадщини (спадкова справа № 330 від 19.06.2002).

Спадкоємці після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ані свідоцтво про право на спадщину за заповітом, ані свідоцтво про право на спадщину за законом не отримали. Зокрема, листом державного нотаріуса Першої красноармійської державної нотаріальної контори від 01.07.2013 № /02-14 ОСОБА_2 було роз`яснено, що договір про надання ОСОБА_3 у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідчений 15.12.1955 Красноармійською державною нотаріальною конторою, реєстр № 12385, не зареєстрований у Бюро технічної реєстрації міста Красноармійська, тому їй слід звернутися до державного реєстратора щодо реєстрації правовстановлюючого документа.

За життя ОСОБА_4 склала заповіт щодо належного їй майна на користь позивача ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Позивач, який є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , в установлений законом строк подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, до складу якої входить 11/18 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Проте 04 квітня 2014 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Богатовою І. О. було відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом) (спадкова справа № 182/2013).

Установивши ці обставини, суд дійшов висновку, що існують перешкоди для оформлення спадкових прав ОСОБА_1 , тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1213 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України)

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З огляду на матеріали справи, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 спадкоємець за заповітом - позивач подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини; заведена спадкова справа № 182/2013.

04 квітня 2014 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Красноармійського міського нотаріального округу Богатовій І. О. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням усіх необхідних документів, а саме: ненадання правоустановчих документів на будинок, що підтверджує право власності на нерухоме майно, та підтвердження реєстрації в реєстрі права власності на нерухоме майно (ас. 34-80).

ОСОБА_1 постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії не оскаржував.

Отже, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто існують перешкоди для оформлення спадкових прав позивача у нотаріальному порядку, тому виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати:

1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку;

3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм;

5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється:

- оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними;

- по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Відповідні роз`яснення були надані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування".

Суд встановив, що згідно з Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, посвідчений 15.12.1955 Красноармійською державною нотаріальною конторою, реєстр № 12385, ОСОБА_3 була надана земельна ділянка для будівництва жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 ).

Житловий будинок загальною площею 38, 2 кв. м, житловою - 28,9 кв. м, сені, погріб збудовані у 1957 році; літня кухня, тамбур, сарай, огорожа, ворота, відмостка - 1972 році, що підтверджується копією технічного паспорта.

Акт прийняття об`єкта нерухомого майна в експлуатацію відсутній.

Ці обставини відповідачем не спростовані належними та допустимими доказами.

Відтак, керуючись законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, та виходячи зі змісту наведених нормативних актів, за наявності відповідних доказів суд дійшов правильного висновку, що судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Отже, суд апеляційної інстанції не приймає довід апеляційної скарги про помилковість висновку суду про набуття спадкодавцем права власності на житловий будинок. Наведений у відзиві аргумент відзиву про правильність висновку суду щодо можливості визнання права власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, є прийнятним.

Разом з тим, не можна погодитись з висновком суду щодо відмови у застосуванні позовної давності з огляду на таке.

Як зазначено вище, відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1298 ЦК).

Матеріалами справи підтверджується, що 04 квітня 2014 року, тобто після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини, ОСОБА_1 звернувся із заявою до Богатової І. О. , приватного нотаріуса Красноармійського міського нотаріального округу, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно або постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (ас. 74).

Того ж дня приватний нотаріус Богатова І. О. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 після смерті його матері ОСОБА_4 ) у зв`язку з ненаданням усіх необхідних документів, а саме: ненадання правоустановчих документів на будинок, що підтверджує право власності на нерухоме майно, та підтвердження реєстрації в реєстрі права власності на нерухоме майно (ас. 80).

Постанова в установленому порядку позивачем не оскаржена і набрала законної сили.

Установлено, що даний позов ОСОБА_1 пред`явив до суду 14 лютого 2019 року.

Під час розгляду справи судом першої інстанції до ухвалення рішення відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності.

Відмовляючи у застосуванні позовної давності, суд мотивував висновок тим, що ОСОБА_1 в установлений законом строк прийняв спадщину, отже, строк, у межах якого він може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу шляхом визнання права власності на спадкове майно, не пропущений.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 8 ЦПК України визначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якого є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальну (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростовувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, параграф 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, параграф 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 234/3341/15-ц (постанова від 22 травня 2019 року).

Згідно з діючим законодавством, а саме: ст. 67 Закону України «Про нотаріат», ст. 1298 ЦК України, - видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Воно видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, у разі відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину) перебіг позовної давності починається від цього дня, коли особа довідалася про порушення свого права щодо оформлення права на спадщину.

Поняття «видача свідоцтва про право на спадщину» та «звернення до суду про визнання права власності на спадкове майно» не є тотожними.

Суд першої інстанції на порушення частини четвертої статті 263 ЦПК України не врахував викладені в постановах Верховного Суду висновки щодо застосування відповідних норм права, а саме: статей 256, 261, 267 ЦК України; неправильно тлумачив ст. 67 Закону України «Про нотаріат», ст. 1298 ЦК України, як наслідок дійшов помилкового висновку, що строк звернення до суду не пропущений.

Отже, посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, про перебіг позовної давності з часу відмови у вчиненні нотаріальної дії є обґрунтованим. Аргументи відзиву, що позовна давність не застосовується до спірних правовідносин, слід відхилити.

Установивши, що 04 квітня 2014 року приватний нотаріус Красноармійського міського нотаріального округу Богатова І. О. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 після смерті його матері ОСОБА_4 ), постанова в установленому порядку не оскаржена і не скасована, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 позовної давності. Колегія суддів враховує, що перебіг позовної давності почався з моменту винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому, звертаючись у лютому 2019 року до суду із цим позовом, позивач пропустив трирічний строк звернення до суду.

Позивач не порушував питання про визнання поважними причини пропущення позовної давності; а тому суд поважність причин пропуску не перевіряв.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Отже, судові витрати з оплати судового збору 1 152 грн 60 коп., понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодовуються позивачем ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Покровської міської ради Донецької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді О. І. Корчиста

В. В. Папоян

Дата складення повного рішення - 07 серпня 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва