ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 серпня 2019 року

м. Харків

справа №636/4562/17

провадження №22-ц/818/2534/19

провадження №22-ц/818/4184/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача, визнання окремих умов кредитних договорів недійсними, повернення зайво сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкодиза апеляційними скаргами ОСОБА_1 на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 рокута на додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 12 червня 2019 року, постановлені під головуванням судді Гуменного З.І. в залі суду в місті Чугуїв Харківської області,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП банк»про захист прав споживача, визнання окремих умов кредитних договорів недійсними, повернення зайво сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 рокупозов задоволено частково. Визнано недійсними умови договорів № від 18.05.2013 року; № від 12.09.2013 року; № від 27.02.2014 року; № 209911577 від 10.12.2014 року; від 10.12.2014 року; № від 10.12.2014 року, записані в пунктах 1.1., 1.2.1. і 1.4.4. щодо зобов`язання позичальника сплачувати комісійні та страхові платежі. Стягнуто з ПАТ «ОТП банк» в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 12 червня 2019 року відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП банк» щодо зобов`язання відповідача повернути зайво сплачені кошти у вигляді комісії 2% та інших одноразових комісій і страхових платежів за кредитними договорами у розмірі 78 834 грн.; стягнення з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду у вигляді 52 000 грн. інфляційних витрат, трьох процентів річних за користування чужими коштами в розмірі 13 000 грн., а всього 65 000 грн., а також стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить частково скасувати рішення суду першої інстанції, а саме: у частині відмови у задоволенні його позовних вимог щодо повернення зайво сплачених коштів, стягнення процентів, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди; та скасувати додаткове рішення суду від 12 червня 2019 року. Просив ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, залишивши без змін судове рішення у частині задоволення позовних вимог.Крім того, позивач просив зобов`язати ПАТ «ОТП Банк» повернути йому зайво сплачені кошти у вигляді комісії 2% та інших одноразових комісій і страхових платежів за кредитними договорами у розмірі 77 942 грн. Стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на його користі завдану йому матеріальну шкоду, розмір якої дорівнює: 162 265,48 грн.(сума завданої матеріальної шкоди за період часу з 18.05.13 р. по 14.01.2019 р.), інфляційним втратам у сумі 85 434,45 грн., за період часу з 18.05.13 р. по 14.01.2019 р, трьом процентам річних - 18 267,76 грн. за період часу з 18.05.2013 року по 14.01.2019 р., а всього станом на 14.01.2019 р. загальною сумою у 265 967,69 грн.та стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на його користь завдану йому моральну шкоду у розмірі 65 000 грн.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; зазначає, що позовні вимоги, які залишені судом без задоволення, є похідними від вимог про визнання недійсними умов спірних договорів. Вважає, що судом не застосовані норми ст. 216 ЦК України, відповідно до якої відповідач зобов`язаний повернути йому все, що він отримав на виконання недійсних умов договору, а також відшкодувати збитки та моральну шкоду. ОСОБА_1 вказує, що висновки суду першої інстанції є суперечливими, тому наявні підстави для задоволення його вимог у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 року в частині задоволених позовних вимог відповідачем не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для визнання недійсними умови договорів № від 18.05.2013 року; № від 12.09.2013 року; № від 27.02.2014 року; № 209911577 від 10.12.2014 року; від 10.12.2014 року; № від 10.12.2014 року, записані в пунктах 1.1., 1.2.1. і 1.4.4. щодо зобов`язання позичальника сплачувати комісійні та страхові платежі. Підстав для стягнення зайво сплачених позивачем коштів у вигляді комісії 2% та інших одноразових комісій і страхових платежів за кредитними, стягнення інфляційних витрат, трьох процентів річних за користування чужими коштами, відшкодування моральної шкоди, суд не вбачає.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 були укладені кредитні договори: договір про надання споживчого кредиту № від 18.05.2013 року у розмірі 30 000 грн. (а.с. 19-21); договір про надання споживчого кредиту № від 12.09.2013 року у розмірі 30 000 грн. (а.с. 22-24); договір про надання споживчого кредиту № від 27.02.2014 року у розмірі 30 000 грн. (а.с. 25-27); договір про надання споживчого кредиту № від 10.12.2014 року у розмірі 17 250 грн. (а.с. 28-29); договір про надання споживчого кредиту № від 10.12.2014 року у розмірі 21 144,50 грн.(а.с. 30-31); договір про надання споживчого кредиту № від 10.12.2014 року у розмірі 26452,59 грн.(а.с. 32-33);

Згідно п. 1.1, 1.2.1. та 1.4.4. цих договорів, встановлено щомісячні комісії у розмірі 2%, одноразові комісії та страхові платежі, а саме:

-Пунктом 1.1. кредитних договорів від 18.05.2013 року, від 12.09.2013 року, від 27.02.2014 року, від 10.12.2014 року, від 10.12.2014 року, від 10.12.2014 року передбачено, що Банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: передбачено валюту кредиту, цільове призначення кредиту, строк, розмір відсоткової ставки;

-У пункті 1.2.1. вказаних Кредитних договорів зазначено, що Банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов Кредитного договору, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені кредитним договором та Додатком №1 «Графік платежів», що є його невід`ємною частиною, а також виконувати умови кредитного договору;

-Пунктом 1.4.4. кредитних договорів передбачено, що за обслуговування кредиту позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного Договору.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що умови п. 1.1, 1.2.1. та 1.4.4. кредитних договорів, укладених між ним та ПАТ «ОТП Банк», про сплату щомісячної комісії за обслуговування (управління) кредитом, про сплату за оформлення Договору і про придбання послуг страхування, - є недійсними. Крім того, вважає, що наявні підстави для повернення йому зайво сплачених ним коштів у вигляді комісії 2% та інших одноразових комісій і страхових платежів за кредитними договорами у розмірі 78 834 грн. Просив стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на його користь завдану йому матеріальну шкоду та моральну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Матеріали справи свідчать про те, що кредитні договори, укладені між сторонами 18.05.2013 року, 12.09.2013 року, 27.02.2014 року, 10.12.2014 року, 10.12.2014 року, 10.12.2014 року, є споживчими, а тому для врегулювання даних правовідносин належить застосовувати Закон України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаних договорів).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 1.1, 1.2.1. та 1.4.4. кредитних договоріввід 18.05.2013 року, від 12.09.2013 року, від 27.02.2014 року, від 10.12.2014 року, від 10.12.2014 року, від 10.12.2014 року встановлено щомісячні комісії у розмірі 2%, одноразові комісії та страхові платежі, а саме:

- Пунктом 1.1. кредитних договорів передбачено, що Банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: передбачено валюту кредиту, цільове призначення кредиту, строк, розмір відсоткової ставки;

- У пункті 1.2.1. вказаних Кредитних договорів зазначено, що Банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов Кредитного договору, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені кредитним договором та Додатком №1 «Графік платежів», що є його невід`ємною частиною, а також виконувати умови кредитного договору;

- Пунктом 1.4.4. кредитних договорів передбачено, що за обслуговування кредиту позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного Договору.

Відповідно до ч.1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Разом з тим пунктом 1.3.3. договорів від 18.05.2013 року, від 12.09.2013 року, від 27.02.2014 року, від 10.12.2014 року, від 10.12.2014 року, від 10.12.2014 року сторони також передбачили, що порядок здійснення повідомлень, порядок і строки проведення взаєморозрахунків між Банком і позичальником, здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства України. При цьому сума комісії та вартість оформлення кредиту, сплачені позичальником, не повертаються.

Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків недійсних правочинів у спірних правовідносинах, - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Вимогами ч.1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справине інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пункт 1.3.3. Кредитних договорів недійсним не визнавався є чинним, тому відсутні підстави для повернення позивачу сплачених ним комісійних платежів за кредитними договорами від 18.05.2013 року, від 12.09.2013 року, від 27.02.2014 року, від 10.12.2014 року, від 10.12.2014 року, від 10.12.2014 року.

Крім того відсутні підстави і для повернення страхових платежів, оскільки строк дії договору страхування сплив, даних про неналежне виконання зобов`язань страховика за договором страхування на виконання вказаних кредитних договорів - матеріали справи не містять.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів сплати ним комісії саме на виконання оспорюваних пунктів договорів кредиту.

При цьому колегія суддів зауважує, що позивач, в разі подальшого виникнення спору з приводу розміру заборгованості за кредитними договорами, не позбавлений права на звернення до суду із позовними вимогами до кредитодавця про правові наслідки недійсності нікчемного правочину в частині сплати комісії від початкової суми кредиту та комісії за супроводження кредиту.

Вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді інфляційних витрат та трьох процентів річних за користування чужими коштами, - не грунтуються на законі, оскільки вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Законодавством України не передбачено повернення платежів з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки недійсність умов кредитного договору не є порушенням грошового зобов`язання.

Посилання позивача на наявність підстав відшкодування моральної шкоди, завданої йому у зв`язку з недійсністю умов кредитних договорів, - також не приймаються до уваги колегією суддів та спростовуються вимогами закону.

Відповідно до п.п. 2,5 постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди розглядається у випадках, встановлених законом, в т.ч. при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 22 Закону передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Разом з тим, положення ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися в сукупності з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої » споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Таким чином у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така шкода завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Саме по собі задоволення вимог споживача не є підставою для відшкодування йому моральної (немайнової) шкоди.

Крім тогоспірні правовідносини сторін випливають з договірних відносин. А правила статті 1167 ЦК України, на яку посилається позивач, регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Натомість умовами укладеного між сторонами договору відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов`язань не передбачено.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 року в частині задоволених позовних вимог відповідачем не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 370, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 березня 2019 рокута додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 12 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 14.08.2019 року.