ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1016/18 Номер провадження 22-ц/814/1631/19Головуючий у 1-й інстанції Стрельченко Т. Г. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2019 року, ухвалене суддею Стрельченко Т.Г., повний текст рішення складено 02 квітня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про право на утримання дружини після розірвання шлюбу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

07.08.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про право на утримання дружини після розірвання шлюбу та з урахуванням поданих уточнень до позову остаточно просила суд стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 400 гривень щомісячно з дня подачі до суду позовної заяви.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що з 19.07.2007 року перебувала у шлюбі з відповідачем, сімейні відносини з яким припинені на підставі судового рішення від 06.07.2018 року. Під час перебування у шлюбі вона захворіла, через що їй було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання. Вказує, що вона не працює, отримує пенсію по інвалідності, якої недостатньо для матеріального забезпечення, проживає одна, потребує піклування, матеріальної допомоги, постійного лікування, додаткових коштів на ліки та оздоровлення.

Вважає, що відповідач, який отримує пенсію, орендну плату за земельну ділянку, має можливість надавати грошову допомогу на її утримання згідно з положеннями ст. 76 СК України. Однак в добровільному порядку він не виконує свій обов`язок.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про право на утримання дружини після розірвання шлюбу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 в розмірі 200 (двісті) грн. щомісячно, починаючи з 07.08.2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500 (п`ятсот) грн. витрат, пов`язаних з наданням юридичної допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі відповідач прохає скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що позивачка після розірвання шлюбу проживає з повнолітньою дочкою, малолітнім онуком, у АДРЕСА_1 , тоді як фактично зареєстрована за іншою адресою у квартирі, яку здає в оренду та отримує дохід. Має у власності земельну ділянку площею 2,6386 га, отримує орендну плату у сумі 610,25 грн., а також пенсію у розмірі 1497 грн. Доказів про те, що вона потребує матеріальної допомоги, нею не надано. Тоді як він не має можливості надавати позивачці утримання, оскільки є пенсіонером, постійно хворіє та потребує лікування, здійснює догляд за вітчимом, має кредитні зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення місцевого суду, як законне та обґрунтоване.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення повісток. Відповідач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Неявка осіб, які належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 19 липня 2007 року Руденківською сільською радою Новосанжарського району, що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

10 липня 2018 року шлюб між ними розірвано (а.с. 32).

Згідно довідки МСЕК серії АВ № 0856461, позивачці ОСОБА_2 встановлена третя група інвалідності з ураженням опорно-рухового апарату з 01.12.2017 року, безтерміново. Зазначено, що їй протипоказана робота, пов`язана з тривалою ходою.

05.12.2017 р. ОСОБА_2 призначено Індивідуальну програму реабілітації інваліда № 413, затверджену наказом МОЗ України від 08.10.2007 р. № 623(а.с. 7,8).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач до розірвання шлюбу стала інвалідом ІІІ групи, потребує матеріальної допомоги, яку відповідач здатний їй надавати у сумі 200 грн. щомісячно.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

За положеннями частин другої - четвертої статі 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11.10.2018 року при розгляді справи № 161/16931/16-ц, а також Верховний Суду України у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17.

Як зазначала в суді першої інстанції позивачка, розмір її пенсії складає 1497 грн. на місяць, якої не достатньо для матеріального забезпечення, оскільки прожитковий мінімум за законом значно більше; вона проживає одна, потребує піклування, матеріальної допомоги, постійного лікування, додаткових коштів на оздоровлення, тоді як інших доходів не має. Вважає, що відповідач, який отримує пенсію, орендну плату за земельну ділянку, має можливість надавати грошову допомогу на її утримання.

Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, послався на те, що також не працює, отримує пенсію за вислугу років, розмір якої згідно наданої довідки за період з травня 2018 р. по жовтень 2018 р. становить 15678 грн. та складає 2613 грн. на місяць (а.с. 34).

Також має у власності приватизовану земельну ділянку на території Пісківської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, площею 3,6800 га, яка перебуває в оренді згідно договору від 18.12.2015 р.(а.с. 36-39).

Надаючи оцінку поданим у суді першої інстанції сторонами доказів та здійснюючи правовий аналіз норм законодавства, які регулюють дані правовідносини, місцевий суд не звернув увагу на те, що право на утримання (аліменти) на підставі ст.ст. 75, 76 СК України має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Тоді як матеріалами справи підтверджено, і це було встановлено судом першої інстанції, що позивачка ОСОБА_2 отримує пенсію 1497 грн. на місяць, має у приватній власності земельну ділянку, яку здає в оренду та отримала дохід за 2017 р. у сумі 7322 грн., за 2018 р. у розмірі 7323 грн.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність становить: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Разом з тим, поза увагою районного суду залишилося та обставина, що сукупний дохід позивачки з урахуванням отримуваної щомісяця пенсії у сумі 1497 грн. та орендної плати за 2018 рік складає близько 2107 грн. на місяць, що є більше прожиткового мінімуму, встановленого ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», у зв`язку з чим вона не має права на утримання від чоловіка на підставі ст.ст. 75, 76 СК України.

Крім того, суд першої інстанції не надав правову оцінку поясненням відповідача про те, що позивачка має у приватній власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в якій вона зареєстрована, здає її в оренду та отримує дохід, тоді як фактично проживає разом з повнолітньою дочкою ОСОБА_3 та онуком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження місця проживання ОСОБА_2 від 08.10.018 р., яким встановлено зазначені обставини, та який позивачкою не спростовано ні в районному, ні в апеляційному судах (а.с 35).

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 3-5). Тоді як у позовній заяві нею особисто зазначено, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1).

Також районним судом залишено поза увагою медичну документацію, згідно якої відповідач ОСОБА_1 переніс ішемічний інсульт, йому було призначено лікування та поставлено на диспансерний облік у Новосанжарському центрі ПМСД, що підтверджується довідкою № 225 від 05.10.2018 р. (а.с. 40-43), а також не надано оцінку тим обставинам, що він має кредитні зобов`язання перед банківськими установами за договором від 25.12.2014 р. на суму 10000 грн., укладеному на строк до 25.12.2020 р., а також за договором від 19.05.2016 р., на суму 21155,35 грн., на строк до 18.05.2018 р., за якими несе витрати з погашення кредитної заборгованості (а.с. 44-49).

За змістом ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин, районний суд прийшов до помилкових висновків про те, що у позивачки виникло право на утримання від відповідача на підставі ст.ст. 75, 76 ЦПК України, та що він має можливість надавати таке утримання у сумі 200 грн. щомісячно.

У зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Як передбачено ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням вищенаведеного, понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1057,21 грн. компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2019 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про право на утримання дружини після розірвання шлюбу відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.