РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 562/2088/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/779/19

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання - Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ПАТ "Дельта Банк",

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог

щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ "Омега Банк",

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2018 року (ухвалене у складі судді Мички І.М., повний текст рішення суду виготовлено 21 грудня 2018 року) у справі за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність акціонерного товариства "Дельта Банк" та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ "Омега Банк", про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу, -

в с т а н о в и в :

20 серпня 2015 року ПАТ "Дельта Банк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність акціонерного товариства "Дельта Банк".

Позовна заява мотивована тим, що 08 липня 2008 року між ПАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1701/0708/88-083. До вказаного кредитного договору в подальшому були укладені додаткові договори про зміну умов кредитування.

Згідно умов кредитного договору та додаткових договорів банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 30 000 дол. США з розрахунку 11,9 % річних на строк з 08 липня 2008 року по 07 липня 2032 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання між банком та позичальником було укладено договір іпотеки №1701/0708/88-083-Z-1 від 08 листопада 2008 року, за умовами якого ОСОБА_1 передав у іпотеку банку (іпотекодержатель) належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк", та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, зокрема, і вищенаведеним кредитним договором.

Кредитні зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року в загальному розмірі складає 675 066, 44 гри.

Просив суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 675 066,44 грн за кредитним договором № 1701/0708/88-083 від 08.07.2008 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно іпотечного договору № 1701/0708/88-083-Z-1, належний ОСОБА_1 , а саме: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м., що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2008 року; визнати за публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" право власності на двокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м.

11 лютого 2016 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву, у якій просив суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визнати порушеним право ОСОБА_1 - споживача фінансових послуг; визнати недійсним кредитний договір № 1701/0708/88-083 від 08 липня 2008 року, укладений між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 ; визнати частково недійсним договір факторингу від 25 травня 2012 року, який укладений між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк", в частині відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 , за кредитним договором № 1701/0708/88-083 від 08 липня 2008 року та забезпечувальним договором (іпотечним договором № 1701/0708/88-083-Z-1 від 08 липня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №№ 1383, 1384), які укладено між ПАТ Сведбанк" та ОСОБА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що кредитний договір укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору, встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики та грубо порушує права та інтереси споживача фінансових послуг.

У змісті кредитного договору відсутні обов`язкові умови, необхідні для його укладення.

Під час укладення договору банк приховав від позичальника повну, об`єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в оспорюваному кредитному договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Дії банку, які порушують баланс договірних правовідносин є неправомірними та свідчать про відсутність волевиявлення позичальника на укладення цього договору саме на таких умовах.

Укладений між сторонами кредитний правочин є таким, що укладений під впливом омани з боку банку, з одночасним використанням елементів нечесної підприємницької практики, а від так є недійсним в силу ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Здійснення дій, які свідчать про визнання позичальником умов договору не може бути беззаперечним визнанням споживачем його дійсності та справедливості його умов, оскільки позичальник не є фахівцем зі споживчого кредитування.

Договір відступлення права вимоги від 25 травня 2012 року за кредитними та забезпечувальними договорами, що укладений між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" порушує майнові права та інтереси позичальника та не відповідає вимогам законодавства України.

На момент укладення оспорюваного договору про відступлення прав вимоги діяло Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, з положень якого слідує, що у фактора відсутнє право на придбання відступної вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2019 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність акціонерного товариства "Дельта Банк" відмовлено.

Зустрічний позов публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність акціонерного товариства "Дельта Банк" та за зустрічним позовом представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ "Омега Банк", про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу задоволено.

Визнано порушеним право ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг.

Визнано недійсним кредитний договір № 1701/0708/88-083, який був укладений між ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 08 липня 2008 року.

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги в частині відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1701/0708/88-083 від 08 липня 2008 року та забезпечувальним (іпотечним) договором № 1701/0708/88-083-Z-1 від 08 липня 2008 року, який був укладений між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" 25 травня 2012 року.

Рішення суду мотивовано недоведеністю набуття ПАТ "Дельта Банк", у встановленому законом порядку, прав нового кредитора та іпотекодержателя у спірних кредитних правовідносинах, обґрунтованістю позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, з підстав, встановлених у ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України. Вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними, з огляду на те, що у відповідності до ст.ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку" законодавець визначив позасудове порядок врегулювання цього спору.

20 лютого 2019 року ПАТ "Дельта Банк" подано до суду апеляційну скаргу у якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність АТ "Дельта Банк" та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ "Омега Банк", про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу

Апеляційна скарга мотивована незаконністю оскаржуваного рішення суду.

Вказує, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про іпотек" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотеко держателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення.

Позов АТ "Дельта Банк" про звернення стягнення на нерухоме майно шляхом набуття права власності на нього є підставним, оскільки таким способом суд захищає порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Зустрічний позов є безпідставним, оскільки вся необхідна інформація про можливі варіанти кредитування, відсоткову ставку, строк кредитування, витрати на укладення договорів, була надана ОСОБА_1 перед укладенням кредитного договору.

Банк при укладенні договору дотримався усіх вимог законодавства України, що регулюють відносини в сфері надання фінансових послуг, а всі дії банку повністю відповідають законодавству України, укладеному кредитному договору та Правилам.

Укладаючи кредитний договір та беручи на себе певні зобов`язання, сторони чітко усвідомлювали всі права та обов`язки, що виникають з договору, а волевиявлення позичальника було вільним.

АТ "Сведбанк" та АТ "Дельта Банк" дотрималися усіх норм чинного законодавства при укладенні договору купівлі-продажу права вимоги від 25.05.2012 року.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Судами встановлено, що 08 липня 2008 року між ПАТ "Свебанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1701/0708/88-083, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30000 дол США зі сплатою 11,9 % річних на строк з 08.07.2008 року по 07.07.2032 рік.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 08 липня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 1701/0708/88-083-Z-1, предметом якого є двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 10)

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилася заборгованість у розмірі, станом на 28.07.2015 року, 675 066,44 грн.

З метою захисту свої прав ПАТ "Дельта Банк", звернулося до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості позичальника.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених у статті 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, а також порядок застосування кожного визначеного способу захисту (судовий або позасудовий).

У пункті 12.3, укладеного між сторонами договору іпотеки № 1701/0708/88-083-Z-1 від 08.11.2008 року, у редакції викладеній згідно договору про внесення змін та доповнень № 1 від 30.07.2010 року до договору іпотеки, сторони домовилися, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється згідно ст. 37 Закону України "Про іпотек" на підставі наступного застереження: задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (а.с. 13).

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони, уклавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору шляхом внесення до договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує апеляційної скарги, у цій частині.

У статті 37 Закону України "Про іпотеку" не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення цієї сторони та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості відповідно до статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку" звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

У чинному цивільному законодавстві можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності за рішенням суду не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таким чином, місцевим судом правомірно відмовлено у задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк", так як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" є способом позасудового врегулювання, який застосовується за згодою сторін без звернення до суду.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ "Дельта Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ "Омега Банк", про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії ПАТ "Сведбанк" при укладанні оспорюваного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1 , а також про наявність у таких діях умислу, спрямованого на введення його в оману.

Посилання позивача на те, що ПАТ "Сведбанк", укладаючи оспорюваний кредитний договір порушило положення Закону України "Про захист прав споживачів", не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК України та ст.ст. 11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Однак жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору під впливом обману позивачем не надано, а судом не встановлено.

Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач має право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин.

Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не доведено.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Не заслуговують також на увагу доводи позивача про те, що дії банку свідчать про нечесну підприємницьку практику з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи по цивільній справі № 562/2088/15-ц від 18.06.2018 року № 2537 не встановлено, з матеріалів справи не вбачається, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту, а відтак і відсутні підстави вважати, що такими діями відповідача позивача було введено в оману.

Окрім того не підлягають до задоволення позовні вимог про визнання частково недійсним договору факторингу, укладеного між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк", в частині відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 , за кредитним договором № 1701/0708/88-083 від 08.07.2008 року та іпотечним договором № 1701/0708/88-083-Z-1 від 08.07.2008 року, які укладені між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1

25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно умов якого ПАТ "Сведбанк" передав АТ "Дельта Банк" право вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 23).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (стаття 1078 ЦК України).

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Установлено, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, що укладений між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк", за своєю суттю є договором факторингу, є укладеним і виконаним.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття "факторингу" не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Крім того, Розпорядження № 231 втратило чинність на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 серпня 2015 року № 1926.

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору факторингу, оскільки між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочину, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору.

Ураховуючи те, що судом, в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ "Дельта Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ "Омега Банк", про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу, неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення, у цій частині, підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні таких позовних вимог. У іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" задоволено частково - в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, тому до стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Дельта Банк" підлягає судовий збір у розмірі 730 грн.

На підставі ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України, ст.ст. 15, 16, 177-179, 182, 328,ч. 2 ст. 331 ЦК України, керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2018 року, в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ "Омега Банк", про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу скасувати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ "Омега Банк", про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору факторингу відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір, сплачений за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 730 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 05 серпня 2019 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук