Справа № 740/1490/19
Провадження № 2/740/771/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючої-судді Пантелієнко В.Г.

з участю секретаря Пулинець Ю.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ніжина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію на утримання будинку за період з 2017-2018 року в розмірі 5719,24 гривень та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він та відповідачка є власниками, по 1/2 частині кожний, житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 . До вересня 2017 року ОСОБА_2 , виконувала свої обов`язки як співвласник та надавала кошти на сплату комунальних платежів та завірила його, що надасть кошти на відсів та цемент (обладнання в`їзду через ворота та переливочної шахти, каналізація), на дерев`яну вагонку та рейки (дооблаштування зовнішньої вбиральні та душу), на зламаний нею замок в хвірточку, на спалений нею в ході неправильного використання електричний автомат. Але наприкінці серпня відповідач переїхала жити в м. Київ та відмовилась від взятих на себе зобов`язань та завірянь по утриманню будинку та прибудинкової території по АДРЕСА_1 . Протягом 2017-2018 років ОСОБА_2 не сплачувала ніяких коштів на утримання, опалення, водопостачання будинку. За вказаний період ним було сплачено за опалення - 8232,56 гривень, за водопостачання - 1299,08 гривень, на утримання будинку - 1907 гривень. Відповідачка як власник 1/2 частини будинку повинна відшкодувати йому половину понесених витрат, а саме: за опалення - 4116,20 гривень, за водопостачання - 649,54 гривень, на утримання будинку - 953,50 гривень.

Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в ньому пояснивши, що ОСОБА_2 та він являються власниками, кожний по 1/2 частині будинку по АДРЕСА_1 . На протязі 2017-2018 років відповідач не сплачувала ніяких коштів на утримання, опалення, водопостачання будинку. За вказаний період ним було сплачено за опалення - 8232,56 гривень, за водопостачання - 1299,08 гривень, на утримання будинку - 1907 гривень. Відповідачка як власник 1/2 частини будинку повинна відшкодувати йому половину понесених витрат, а саме: за опалення - 4116,20 гривень, за водопостачання - 649,54 гривень, на утримання будинку - 953,50 гривень. В добровільному порядку ОСОБА_2 відмовилась відшкодувати понесені ним витрати, що змусило його захищати права в судовому порядку.

Відповідач в судовому засіданні заперечила вимоги позову пояснивши, що в лютому 2017 року позивач побив її та вигнав з донькою з дому розташованого по АДРЕСА_1 . Шлюб між ними було розірвано за рішенням суду в червні 2018 року. Дії позивача призвели до того, що вона не може проживати у будинку, половина якого належить їй, вона вимушена орендувати житло, а донька проживати в студентському гуртожитку. Всі сплачені позивачем кошти є його власними витратами, так як він користуючись комунальними послугами оплатив їх, вона ж в будинку не проживала й не проживає. З приводу витрат на поліпшення будинковолодіння заперечила з огляду на те, що всі проведені на території роботи були проведені за час її проживання в будинку, більше ніяких поліпшень позивач не робив. Відсів та цемент, вагонка та рейки були куплені ними спільно під час перебування у шлюбі. Поліпшення в ванні та туалеті зроблені за час їх спільного проживання. Замок в хвірточку зламав сам позивач, електричний автомат вона не ламала, він згорів від перенапруги в мережі. Крім того вказала, що даний будинок є її батьківщиною, так як її дідусь ОСОБА_3 оформив договір дарування на неї та на позивача в рівних частках, сподіваючись на порядність позивача та створення міцної сім`ї.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що її син, позивач по справі, влітку 2017 року оббив вагонкою туалет, а також зробив вигрібну яму.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що влітку 2017 року він допомагав позивачу з ремонтом туалету, вони разом облаштовували вигрібну яму, він заміняв електричний автомат в будинку.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що в лютому 2017 року її зять, позивач по справі, вигнав з будинку її дочку відповідача по справі, та онуку, забравши ключі від спільного будинку. Після цього позивач нічого в будинку та на території домоволодіння не робив, а здійснення ним витрат на поліпшення не відповідає дійсності. Відсів ними було завезено за час спільного проживання сторонами, замок позивач зламав сам. Даний будинок належав її батькам, які подарували його дочці та зятю для проживання, однак тепер дочка не в змозі навіть забрати свої особисті речі, і винаймає житло.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що є братом відповідача, та був в сторін в гостях. Йому відомо, що всі поліпшення та витрати на утримання спільного майна, сторони робили за час спільного проживання. Електричний автомат міг перегоріти із-за заводського браку або невірної установки, а не через ввімкнення двох електропристроїв відповідачем, на чому акцентував увагу позивач.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що відповідачку позивач вигнав зі спільного дому, пізніше змінив замки в вона не має можливості потрапити в будинок, де залишилися її речі та одяг. З того часу позивач в будинку та домоволодінні нічого не робив.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, свідків, дослідивши наявні у справі матеріали, суд прийшов до наступного висновку.

Копією договору дарування житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кузьменком О.В. 25.08.2004 року (а.с. 6) підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен з них в рівних частинах, прийняли в дар житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

В матеріалах справи маються численні заяви ОСОБА_2 до органів поліції та висновки по цих заявах з приводу вчинення сварок ОСОБА_1 , відібрання ним її особистих речей, перешкоджання їй доступу до будинку по АДРЕСА_1 (копії на а.с. 21-30, 41, 42). З висновку ст. ДОП Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 09.10.2017 року вбачається, що ОСОБА_2 в 2017 році виїхала з будинку по АДРЕСА_1 , так як її чоловік ОСОБА_1 постійно вчиняє сварки та погрожує фізичною розправою. ОСОБА_1 , який залишився жити в спільному будинку не дозволяє ОСОБА_9 користуватися будинком та речами які в ньому знаходяться.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 02.06.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано (копія на а.с. 37-38).

Копією договору оренди від 16.09.2017 року (а.с. 35) підтверджується, що ОСОБА_2 винаймає житло в м . Києві з 16.09.2017 року.

Довідкою голови вуличного комітету № 35 від 02.05.2019 року підтверджується, що ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 , але за місцем реєстрації не проживає з 5 лютого 2017 року (а.с. 58).

Стаття 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Таким чином, зі змісту цієї статті випливає, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємно узгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників. Учасники спільної часткової власності повинні погоджувати одне з одним дії по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю. Учасники спільної часткової власності використовують свої права по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. У разі розбіжностей щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном або непогодження із питаннями щодо здійснення повноважень у розпорядженні спільним майном, спір може бути вирішено судом.

По відношенню одне до одного співвласники зобов`язані погоджувати свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю й у зв`язку з цим утримуватися від дій, що можуть перешкоджати реалізації іншими співвласниками їх повноважень. Обов`язки співвласників можуть бути як активні так і пасивні. Угода співвласників є двостороннім чи багатостороннім правочином, у якому визначається порядок і способи здійснення повноважень співвласниками. Для таких договорів законом не передбачена обов`язкова форма, тому вони можуть бути укладені як в усній, так і у письмовій, чи нотаріально посвідчуватися.

Отже, зі змісту цієї статті випливає, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємоузгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Частиною першою статті 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

При цьому, тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті, надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

З довідки КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 11.02.2019 року (копія на а.с. 7) вбачається, що ОСОБА_1 оплатив послуги водопостачання будинку по АДРЕСА_1 за період з 01.09.2017 року по 01.01.2019 року.

Як встановлено судом відповідач вказаними послугами не користувалась, так як винаймала житло в м. Києві, тобто вказаними послугами користувався виключно позивач, тому ним і здійснена оплата.

В матеріалах справи маються дублікати квитанцій зі сплати ОСОБА_9 послуг з газопостачання будинку належного сторонам за січень, лютий, березень, травень, червень, липень, серпень, вересень 2017 року.

Надані позивачем виписки з особистого кабінету про сплату послуг з газопостачання не підтверджують сплату саме позивачем вказаних послуг, так як прізвища платника в ній не вказано.

При цьому судом встановлено, що відповідач у будинку по АДРЕСА_1 в період за який пред`явлено вимоги позивачем та по теперішній час, не проживає, не користується послугами з газопостачання, водопостачання, а тому суд вважає, що вищезазначені послуги споживаються лише позивачем.

Тобто, в цьому випадку використання газопостачання та водопостачання мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самого будинку, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача житлово-комунальних послуг на суму - 4765, 74 гривень (газопостачання та водопостачання), оскільки остання не проживає у спірному будинку, доказів на спростування цього позивачем не надано, не користується вищезазначеними послугами, а оплата за їх використання здійснюється позивачем, який проживає у будинку та користується ними.

Що стосується понесених витрат позивача на утримання будинку та прибудинкової території в загальному розмірі 953,50 гривень, а саме на: відсів та цемент (обладнання в`їзду через ворота та переливочної шахти, каналізація), на дерев`яну вагонку та рейки (дооблаштування зовнішньої вбиральні та душу), на зламаний відповідачем замок в хвірточку, на спалений відповідачем в ході неправильного використання електричний автомат суд приходить до наступних висновків.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної сумісної власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном.

Проте, суду не надано доказів того, що співвласники досягли згоди про порядок управління, збереження та утримання спільного майна, це витрата коштів на відсів та цемент для обладнання в`їзду через ворота та переливочної шахти, каналізації, на дерев`яну вагонку та рейки для облаштування зовнішньої вбиральні та душу, тобто доказів об`єктивної необхідності цих витрат, які не були узгоджені з відповідачем, не довів, що перед початком ремонтних робіт він звертався до відповідачки як співвласниці спільного майна щодо визначення технічного стану приміщень, узгодження проведення будівельних робіт, їх вартості та доцільності. Крім того суду не надано доказів того, що зламала замок в хвірточку та спалила електричний автомат саме відповідач. Допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили, що у період вказаний позивачем 2017-2018 роки ОСОБА_2 в будинку не проживала.

Не надано належних та допустимих доказів того, що ремонтні роботи були необхідні саме для збереження спільного з відповідачем майна, а не для поліпшення своїх житлових умов з огляду на проживання з 2017 року позивача у спірному будинку, не надано доказів на підтвердження того, що між сторонами спору існували домовленості щодо проведення ремонтних робіт у спірному приміщенні.

Крім того, матеріали справи містять докази, які протирічать один одному та не дають змоги встановити обсяг та час виконання ремонтних робіт у будинку, прибудинковій території вцілому.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості витрат на утримання та збереження спільного майна у будинку та прибудинковій території вцілому, відтак вимоги є безпідставними та необгрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем, відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Керуючись ст.ст. 319, 322, 358 ЦК України, 162 ЖК УКраїни, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області.

Суддя Ніжинського

міськрайонного суду В.Г. Пантелієнко

Повний текст рішення виготовлено 14 серпня 2019 року