П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/13983/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 травня 2019 року, повний текст якого складено 29 травня 2019 року, головуючий суддя Іванов А.П., -

встановив:

04.12.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 розмістив на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook (адреса посилання ІНФОРМАЦІЯ_1) публікацію, яка містить такий текст:

«Наглість і жадність: ОСОБА_3 повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі - а прокуратура злила справу.

Це вершина зневажливого ставлення як до закону, так і до людей. Мало того, що зловлена на хабарі чиновниця не понесла покарання - так мер її ще і на роботу повернув, знову ділити майно міста.

Два місяці тому керівника управління майна міста затримали за отримання хабара від підприємця. За це вона обіцяла «вирішити» питання про передачу підприємцю приміщень, які належать міській раді.

ОСОБА_1 помістили під домашній арешт і відсторонили від роботи. Справа набула великого резонансу. В реальне покарання, зважаючи на корумпованість правоохоронної системи, і так ніхто не вірив. Але думалось, що на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме.

Однак, цинізм як правоохоронців, так і мера не знає меж. За цей час прокуратура області змінила статтю обвинувачення - із отримання хабара (санкція - від 5 до 10 років з конфіскацією) на шахрайство, де підозрювана може відбутися штрафом в 850 грн, або і взагалі потрапити під амністію.

Крім цього, прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилась на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи.».

На цю публікацію відреагувати 1,4 тисячі осіб, прокоментували 93 особи, поширили публікацію 475 осіб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 розмістив на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook (адреса посилання ІНФОРМАЦІЯ_1) публікацію такого змісту:

«Підтримайте моє звернення до ОСОБА_4 щоб керівник міського майна, спіймана на хабарі, була покарана - бо зараз її «відмазують» і навіть не звільнили.

На жаль, сторонні особи отримали можливість впливу на закарпатську прокуратуру і це закінчилось тим, що корупціонери уникають покарання.

Керівника управління майна Ужгорода в червні зловили на хабарі - взамін вона обіцяла підприємцю «порішати» з орендою і подальшим викупом міського майна - операцію провели оперативники Управління захисту економіки. Прокуратура порушила справу за відповідною статтею кримінального кодексу.

Але далі почалось щось неймовірне навіть для України. Справа за хабарництво просто зникла і замість неї з`явилось просте «шахрайство» - де чиновнику загрожує лише штраф.

Ми вже звикли до того, що в Україні зловлені на гарячому корупціонери зазвичай тихенько відповзають в сторону і намагаються «порішати» в судах, через рік-два, коли суспільна увага спаде.

Однак, той вплив, які сторонні особи отримали на прокуратуру в Закарпатті, породив відчуття безкарності. У випадку Ужгорода справу про корупцію просто перекваліфікували, а керівник управління міського майна ОСОБА_1 , яку зловили на гарячому, замість того, щоб ховатись на лікарняному чи у відпустці, наступного дня виходить на роботу - демонстративно, щоб показати можливості своєї «криші».

Корупціонери і їх покровителі просто познущались з працівників прокуратури, які вели справу. А ужгородцям показали, що їх сподівання на справедливість марні.

Однак, ситуацію легко виправити. Об`єктивна перевірка покаже, що справу перекваліфікували незаконно. Я спеціально консультувався з спеціалістами в галузі кримінального права. Всі вони озвучили єдиний висновок: мова йде про чисту статтю по корупції. В цій ситуації прокуратура мала б просто повернути попередню кваліфікацію - щодо корупції - і покарати чиновника .».

На цю публікацію відреагувати 1,3 тисячі осіб, прокоментували 59 осіб, поширили публікацію 406 осіб.

Фактичні обставини.

«Прокуратура змінила статтю обвинувачення - з корупції на шахрайство - з 5-10 років в`язниці на штраф. Прокуратура мотивувала це тим, що, нібито, керівник управління майна насправді не могла вплинути на питання, яке обіцяла «вирішити». Тому вона, нібито, просто дурила підприємця і виманювала у нього гроші.

Але, насправді, все не так. Бо якщо викуп майна дійсно погоджує сесія ради, то питання оренди вирішується якраз управлінням майна (Саме оренду просив підприємець - бо лише після неї можливий викуп).

Проте прокуратура «чомусь» вирішила, що начальник управління майном міста не має ніякого відношення до оренди міського майна, хоча якраз начальник управління майна входить до відповідної комісії і саме це управління готує всі необхідні матеріали.

Твердження, що ОСОБА_1 , як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонерка, не витримує жодної критики. З таким підходом прокуратура взагалі жодного корупціонера ніколи не притягне до відповідальності.

P. S . ОСОБА_8 - для вас не складно відновити справедливість - як для ужгородців, так і для рядових працівників прокуратури, з яких познущались місцеві корупціонери і їх покровителі.

Я був на суді і особисто бачив, як зловлена на гарячому чиновниця в обличчя сміялась представнику прокуратури, відчуваючи свою безкарність. Знаю цього працівника по іншим справам - адекватний і розумний юрист. Такі випадки вбивають мотивацію у ваших підлеглих відстоювати законність.

По-різному можна оцінювати ситуацію в країні, в прокуратурі, в судах. Багато хто критично оцінює ефективність цих інститутів. Але я переконаний, що в будь-якому разі принципово не можна допускати, щоб авторитет правоохоронних ось так легко розмінювали і принижували. За будь-яких умов кримінал має знати своє місце і не забувати, що в країні є влада.

Звертаюсь до вас з проханням направити в область когось з працівників, кому ви довіряєте - хто б надав вам об`єктивну інформацію по цьому випадку. Або приїзжайте особисто - після вашого останнього візиту всі корупціонери ще довго сиділи тихо, як миші.

Об`єктивно - в цьому випадку лише ваше втручання може виправити ситуацію.

Тож щиро запрошуємо в гості - сонце на Закарпатті все таке ж тепле, ужгородці все такі ж привітні, а бограч все такий же гострий. Ну а я завжди готовий провести вам екскурсію нашим чудовим старовинним містом, в якому, на жаль, інколи все ще зустрічаються недобрі люди.».

Така заява відповідача є недостовірною, надуманою, не відповідає дійсності та ганьбить честь, гідність і ділову репутацію позивача як громадянина та працівника органу місцевого самоврядування. Публікація містить твердження відповідача про факти, а саме, що ОСОБА_1 «спіймана на хабарі», її «в червні зловили на хабарі», «ОСОБА_1 як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона просто шахрайка, а не корупціонера», а відтак про вчинення дій, які містять ознаки злочину. Тобто, відповідачем наперед зроблено висновок про винуватість позивача у вчиненні кримінального правопорушення.

Ані на день публікації, ані на час пред`явлення позову винуватість позивача у вчиненні кримінального правопорушення (отримання неправомірної вигоди або «хабара») вироком суду не була підтверджена, тому такі інформація і твердження є негативними, недостовірними, передчасними і незаконними, оскільки створюють уявлення про позивача як про особу, причетну до вчинення кримінального правопорушення та про неналежне виконання ним службових обов`язків. Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню доки її вину не буде доведено і встановлено в законному порядку обвинувальним вироком суду. Зазначене відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини щодо презумпції невинуватості особи (справи «Грабчук проти України», «Барбера Мессегуе і Джабардо проти Іспанії», «Алене де Рібемон проти Франції», «Дактарас проти Литви»).

Поширивши інформацію про те, що «Справа за хабарництво просто зникла і замість неї з`явилось просте «шахрайство» - де чиновнику загрожує лише штраф. Ми вже звикли до того, що в Україні зловлені на гарячому корупціонери зазвичай тихенько відповзають в сторону і намагаються «порішати» в судах, через рік-два, коли суспільна увага спаде. Однак, той вплив, які сторонні особи отримали на прокуратуру в Закарпатті, породив відчуття безкарності. У випадку Ужгорода справу про корупцію просто перекваліфікували, а керівник управління міського майна ОСОБА_1 , яку зловили на гарячому, замість того, щоб ховатись на лікарняному чи у відпустці, наступного дня виходить на роботу - демонстративно, щоб показати можливості своєї «криші»», відповідач, будучи публічною особою, безперечно порушив право позивача на повагу до його гідності та честі в очах суспільства, колег позивача, його друзів і в родинному колі.

Поширена серед невизначеного кола осіб інформація про позивача містить у формі твердження фактичні дані про його діяльність як посадової особи. Суспільство, не будучи обізнаним щодо суті відповідних питань, сприйняло таку інформацію як встановлений факт, про що свідчить реакція громадян на публікації в соціальній мережі. Інформація була умисно поширена з метою викликати суспільний резонанс у місті та зганьбити честь, гідність і ділову репутацію позивача. Ділова репутація входить до обсягу прав, гарантованих статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Фріск і Єнсен проти Данії»), а особа, яка здійснює своє право на поширення поглядів, бере на себе відповідальність за свої дії, межі якої залежать від конкретної ситуації, ніхто не може бути звільнений від відповідальності за необґрунтовані, безпідставні звинувачення інших осіб (рішення ЄСПЛ у справі «Цікад проти Швейцарії»). Поширена відповідачем інформація не є оціночними судженнями.

З огляду на викладене, враховуючи також положення ст.ст. 3, 28, 32, 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції, ст.ст. 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 1, 29, 30 Закону України «Про інформацію», ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» щодо поваги до честі, гідності особи та її ділової репутації, щодо свободи вираження поглядів і переконань та її обмеження, щодо оприлюднення інформації про діяльність прокуратури, зокрема, на офіційних веб-сайтах, щодо спростування недостовірної та негативної інформації про особу, поширена про позивача інформація, яка негативно впливає на його репутацію, підлягає спростуванню відповідачем.

Діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди. Поширенням недостовірної інформації було принижено честь, гідність і ділову репутацію позивача, було завдано значних душевних переживань, приниження, позивач значний час відчував дискомфорт у спілкуванні з людьми, відчув образу, тому компенсацію моральної шкоди оцінює у 90000,00 грн.

Попри це, відповідач, який є депутатом Ужгородської міської ради двох останніх скликань, публічною особою, продовжує поширювати негативну інформацію про позивача. Так, 28.11.2018 у соціальний мережі Facebook він опублікував ще одну інформацію, пов`язану з наданням прокуратурі квартири за рахунок тієї, яку належало надати учаснику АТО, при тому, що саме прокуратура спочатку затримала ОСОБА_1 на гарячому, а потім звільнила її від обвинувачення в отриманні хабара, що виглядає підозріло і є прямим конфліктом інтересів. У публікації вказується на невизначене коло посадових осіб, але навмисно називається лише прізвище ОСОБА_1 .

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просила:

визнати інформацію щодо неї, поширену громадянином ОСОБА_2 , депутатом Ужгородської міської ради в мережі Інтернет на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook, опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_2

«Наглість і жадність: « ОСОБА_3 повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі - а прокуратура злила справу, на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме та прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилася на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи» - негативною та такою, що є недостовірною,

та зобов`язати відповідача ОСОБА_2 протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили видалити вказану інформацію зі своєї персональної сторінки у соціальній мережі Facebook, розмістивши у ній текст наступного змісту:

«Визнаю інформацію відносно ОСОБА_1 поширену мною, громадянином ОСОБА_2 , депутатом Ужгородської міської ради в мережі Інтернет на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook, опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_2 «Наглість і жадність: ОСОБА_3 повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі - а прокуратура злила справу, на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме та прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилася на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи» - негативною та такою що є недостовірною»;

визнати інформацію щодо неї, поширену громадянином ОСОБА_2 , депутатом Ужгородського міської ради в мережі Інтернет на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook, опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_3 в тому числі наступні твердження:

«спіймана на хабарі», «в червні зловили на хабарі», «ОСОБА_1, як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонера» - недостовірною

та зобов`язати відповідача ОСОБА_2 протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили видалити вказану інформацію зі своєї персональної сторінки у соціальній мережі Facebook, розмістивши у ній під назвою спростування текст наступного змісту:

«Визнаю інформацію відносно ОСОБА_1 , поширену мною, громадянином ОСОБА_2 , депутатом Ужгородської міської ради, в мережі Інтернет на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook, опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_3 в тому числі наступні твердження «спіймана на хабарі», «в червні зловили на хабарі», «ОСОБА_1, як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонера» - недостовірною.»;

стягнути зі ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в розмірі 90000,00 грн;

стягнути зі ОСОБА_2 на її користь сплачений судовий збір в сумі 2466,80 грн при зверненні до суду та документально підтверджені витрати за надання правової допомоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20.05.2019 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності. Так, з огляду на фактичні обставини справи, офіційні повідомлення органів прокуратури та рух кримінального провадження щодо ОСОБА_1 , поширена відповідачем ОСОБА_2 інформація про позивача хоча і є негативною, проте, є правдивою, що виключає в діях відповідача юридичний склад цивільного правопорушення. Крім того, відповідна інформація становила суспільний інтерес, а межі критики позивача як службовця органів місцевого самоврядування є значно ширшими аніж для приватних осіб.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Шпуганич В.П., рішення суду оскаржила, вважає його незаконним та необґрунтованим, посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Позивач вважає, що суд першої інстанції не врахував правила щодо презумпції невинуватості особи, вимоги національного та міжнародного законодавства, практику Європейського суду з прав людини в галузі захисту честі, гідності, ділової репутації особи, відшкодування моральної шкоди, поширення інформації та її оцінки. Сама по собі наявність кримінального провадження за відсутності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, не доводить факту вчинення особою злочину.

Суд, на думку сторони, необґрунтовано вважав перекручену відповідачем інформацію достовірною, не врахував обставин щодо руху кримінального провадження, не дав належної оцінки доказам у їх сукупності та взаємозв`язку. Зокрема, позивач вказує, що у серпні 2018 року відповідачу було відомо про зміну обвинувачення ОСОБА_1 зі ст. 368 КК України та ст. 191 ч. 1 КК України, але він продовжив поширювати про позивача негативну та недостовірну інформацію.

Предметом позовних вимог не було спростування обставин затримання позивача чи оголошення йому підозри саме в червні 2018 року, інформацію про що поширювала прес-служба прокуратури Закарпатської області, а було поширення після 17 серпня по 9 листопада 2018 року відповідачем інформації, що є негативною, недостовірною, перекрученою і такою, що не містить оціночних суджень, оскільки виходить за межі критики, бо поширена депутатом Ужгородської міської ради, який добре обізнаний зі станом речей в Ужгороді, в тому числі, у представницьких органах, і який в усіх питаннях має свою власну думку і бачення розвитку міста.

Суд не надав висновку тому, чи є інформація наступного змісту: « ОСОБА_1 , як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонерка» та «Наглість і жадність: « ОСОБА_3 повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі - а прокуратура злила справу, на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме та прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилася на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи» (негативним є вислів «повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі»), негативною та такою, що містить образливі висловлювання. Позивач не погоджується з тим, що ця інформація є оціночним судженням, не є негативною і внаслідок її поширення позивачу не завдано моральної шкоди, страждань.

Позивач просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

У відзиві на апеляцію відповідач ОСОБА_2 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що сам факт кримінального провадження щодо ОСОБА_1 , у якому первинна підозра була пов`язана з отриманням нею неправомірної вигоди, є неспростовним, а про затримання особи та кваліфікацію кримінального правопорушення відповідач дізнався з офіційного повідомлення прокуратури та із засобів масової інформації. По суті обидва дописи є критикою дій міського голови ОСОБА_3, на яку відповідач має право, а допис від ІНФОРМАЦІЯ_3 є за своїми формою та змістом відкритим зверненням до Генерального прокурора України ОСОБА_8 з метою вжиття відповідних заходів у межах повноважень цієї посадової особи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шпуганича В.П., який апеляцію підтримав, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Майстренко Н.М. яка скаргу не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем з відповідних підстав вимог; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог, підстав позову, доводів і вимог апеляційної скарги (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України, іншого законодавства щодо поширення інформації, захисту честі, гідності, ділової репутації особи, відшкодування шкоди в редакції, чинній на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, в тому числі, із заподіяння шкоди, а також із інших дій осіб, юридичних фактів, що породжують цивільні права та обов`язки;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист, в тому числі, шляхом визначення підстав і предмета позову, формулювання позовних вимог, зміни підстав, предмета позову тощо;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що, зокрема, не допускають множинного тлумачення, припущень, і за межі яких не вправі виходити суд ані першої, ані апеляційної інстанцій.

Таким чином, особа може звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних, оспорених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок відповідача усунути порушення права.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в мережі Internet на офіційному сайті прокуратури Закарпатської області за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 була оприлюднена така інформація:

«При отриманні 800 дол США неправомірної вигоди викрито начальника управління майном міста Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради(ФОТО, ВІДЕО)

Працівниками слідчого управління прокуратури Закарпатської області спільно зі співробітниками Управління захисту економіки в Закарпатській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України викрито начальника Управління майном міста Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, яка вимагала та отримала 800 доларів США неправомірної вигоди.

Правоохоронцями задокументовано, як службовець вимагала та отримала першу частину неправомірної вигоди в сумі 800 доларів США за укладення договору оренди комунального приміщення площею 32 кв м.

В подальшому, за 3 тис 200 доларів США вона пообіцяла вирішити питання із приватизацією вказаного об`єкту з розрахунку по 100 доларів США за кожен квадратний метр.

Кошти вона вимагала передати через її цивільного чоловіка, в якого правоохоронцями і вилучено першу частину неправомірної вигоди.

Службову особу затримано в порядку ст. 208 КПК України, наразі вирішується питання щодо оголошення їй про підозру за ч. 3 ст. 368 КК України - вимагання та отримання неправомірної вигоди службовою особою.

Прес-служба прокуратури Закарпатської області». Інформація супроводжувалася фото- і відеоматеріалами, що ілюстрували викладені в ній обставини (а.с. 131).

14.06.2018 прокурор відділу процесуального керівництва слідчого управління прокуратури Закарпатської області Кавка Ю.І. повідомив ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - в одержанні неправомірної вигоди, кваліфікуючими ознаками якого є одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надав неправомірну вигоду, дій з використанням службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди та вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище (а.с. 113-116).

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 14.06.2018 у справі № 308/6667/18 у клопотанні прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_1 відмовлено, обрано щодо ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту без застосування електронних засобів контролю та з покладенням ні підозрювану певних обов`язків під час здійснення кримінального провадження (а.с. 81-85). У подальшому ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 03.07.2018 ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 14.06.2018 було залишено без змін.

15.06.2018 в мережі Internet на офіційному сайті прокуратури Закарпатської області за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 була оприлюднена така інформація:

«Прокуратура оскаржує рішення суду, щодо обраного запобіжного заходу чиновниці Ужгородської міської ради, затриманій при отриманні 800 дол США неправомірної вигоди

Прокуратура Закарпатської області незгідна з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.06.2018 р., щодо обраного чиновниці Ужгородської міської ради, затриманій при отриманні 800 дол США неправомірної вигоди, запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Наразі на зазначену ухвалу готується апеляційна скарга.

Також, прокуратура області звертається з клопотанням до суду про відсторонення службовця від займаної посади на час проведення досудового розслідування.

Нагадаємо, правоохоронцями задокументовано, як начальник Управління майном міста Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради вимагала та отримала першу частину неправомірної вигоди в сумі 800 доларів США за укладення договору оренди комунального приміщення площею 32 квадратних метрів.

Наразі їй оголошено про підозру за ч. 3 ст. 368 КК України - вимагання та отримання неправомірної вигоди службовою особою.

Подальше досудове розслідування триває.

Прес-служба прокуратури Закарпатської області» (а.с. 141).

За приписами ст. 6 ч. 4 Закону України «Про прокуратуру», інформація про діяльність прокуратури оприлюднюється в загальнодержавних та місцевих друкованих засобах масової інформації і на офіційних веб-сайтах органів прокуратури. Зазначене узгоджується за змістом із положеннями ст.ст. 1, 2, 6 та іншими нормами Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» щодо поширення офіційної інформації органом прокуратури через свою прес-службу, обов`язку надання засобам масової інформації повної інформацію про діяльність органу прокуратури тощо.

Отже, оприлюднена прокуратурою Закарпатської області ІНФОРМАЦІЯ_4 і 15.06.2018 за відповідними посиланнями в мережі Internet інформація є офіційною, призначеною для інформування громадян про діяльність прокуратури та інших правоохоронних органів як безпосередньо, так і через засоби масової інформації, які, у свою чергу, вправі були поширювати зазначену офіційну інформацію.

До 18.05.2013 стаття 368 КК України мала назву «Одержання хабара» з відповідною кваліфікацією передбаченого нею злочину. 18.05.2013 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення національного законодавства у відповідність із стандартами Кримінальної конвенції про боротьбу з корупцією», яким були внесені зміни до КК України, згідно з якими стаття 368 цього Кодексу отримала назву «Прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою» з відповідними змінами в кваліфікації злочину. Водночас поряд із юридичними визначеннями «неправомірна вигода», «одержання неправомірної вигоди» тощо загальновживаними у характеристиці громадянами, засобами масової інформації відповідних діянь, корупційних правопорушень залишилися поняття «хабар», «одержання хабара» і т.ін.

Після оприлюднення органом прокуратури вищевказаної інформації різноманітні інформаційні інтернет-ресурси поширили цю інформацію з різним ступенем коментування та інтерпретації, які, втім, об`єднував виклад (переповідання) відповідних фактичних обставин, із заголовками, наприклад, «На хабарі 800 доларів затримано начальника управління майном Ужгорода» (ресурс «ProZak»), «При отриманні 800 дол США хабара затримано начальника управління майном Департаменту міського господарства Ужгорода» (ресурс «Закарпаття онлайн»), ««Відпустити не можна посадити»: прокуратура проти домашнього арешту ОСОБА_10 ОСОБА_1 » (ресурс «0312.ua»), «Закарпатська прокуратура прагне суворішого покарання для підозрюваної в хабарництві чиновниці Ужгородської мерії» (ресурс «Uzhgorod.in»), «Прокуратура оскаржує домашній арешт затриманої на хабарі в Ужгороді чиновниці міськради ОСОБА_1» (ресурс «Закарпаття онлайн») і тому подібними (а.с. 132-140, 142-148). Публікації містили дані та супроводжувалися фото- і відеоматеріалами, які вказували на ОСОБА_1 як на особу, яка була викрита та підозрювалася у вимаганні й отриманні неправомірної вигоди («хабара»), як на особу, щодо якої вчинялися відповідні слідчо-оперативні та процесуальні дії.

03.08.2018 начальник відділу процесуального керівництва слідчого управління прокуратури Закарпатської області Дербак Ю.Ю. змінив раніше повідомлену ОСОБА_1 підозру та повідомив її про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 с. 15 та ч. 1 ст. 190 КК України у закінченому замаху на шахрайство, кваліфікуючими ознаками якого є закінчений замах на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (а.с. 117-120). Цього ж дня процесуальний прокурор Кавка Ю.І. затвердив обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000209 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 с. 15 та ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 121-125).

Ужгородським міськрайонним судом з 08.08.2018 розглядається кримінальне провадження № 0000209 від 06.06.2018 щодо ОСОБА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 с. 15 та ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 78-80 та ін.).

ОСОБА_2 є депутатом Ужгородської міської ради (а.с. 26, 27).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 розмістив на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 такий текст:

«Наглість і жадність: ОСОБА_3 повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі - а прокуратура злила справу.

Це вершина зневажливого ставлення як до закону, так і до людей. Мало того, що зловлена на хабарі чиновниця не понесла покарання - так мер її ще і на роботу повернув, знову ділити майно міста.

Два місяці тому керівника управління майна міста затримали за отримання хабара від підприємця. За це вона обіцяла «вирішити» питання про передачу підприємцю приміщень, які належать міській раді.

ОСОБА_1 помістили під домашній арешт і відсторонили від роботи. Справа набула великого резонансу. В реальне покарання, зважаючи на корумпованість правоохоронної системи, і так ніхто не вірив. Але думалось, що на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме.

Однак, цинізм як правоохоронців, так і мера не знає меж. За цей час прокуратура області змінила статтю обвинувачення - із отримання хабара (санкція - від 5 до 10 років з конфіскацією) на шахрайство, де підозрювана може відбутися штрафом в 850 грн, або і взагалі потрапити під амністію.

Крім цього, прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилась на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи.

Тут виникає питання до міського голови ОСОБА_3: незважаючи на корумпованість правоохоронців, він в рамках власних повноважень міг не допустити повернення ОСОБА_1 на роботу.

Як керівник міста, ОСОБА_3 в першу чергу має непокоїтись за те, що всім майном міста розпоряджається людина, яку помітили в махінаціях на шкоду міському бюджету. Та складається враження, що ОСОБА_3 турбується якраз про зворотнє - як би ОСОБА_1 повернулась на роботу. І причина турботи зрозуміла - поки ОСОБА_1 нема, схеми по відчуженню міського майна простоюють. А це йому не підходить.

Що далі?

По ОСОБА_11 зрозуміло. Він уже навіть не робить вигляд, що працює в інтересах міста. Внутрішній голос, який мав би нагадувати йому про те, що слід зупинитись, що так не можна, що люди не зрозуміють - міцно спить. Повернення на роботу ОСОБА_1 показує, що меру просто наплювати на якісь моральні обмеження і він веде себе як «временщик», а не як обраний громадою керівник.

По прокуратурі. Зміна звинувачення з корупції на шахрайство - незаконна. Прокуратура обґрунтувала це так: ОСОБА_1 обіцяла підприємцю викуп приміщення, а це не входило до її повноважень. Тому цей випадок не є хабарем, а є шахрайством: нібито вона не мала повноважень передати на викуп приміщення, тому просто обманула підприємця.

Але при цьому прокуратура «чомусь» закрила на очі на те, що в своєму ж зверненні в суд в червні місяці згадувала факт не лише про отримання у власність, але і про оренду майна. Згідно законодавства, отримати майно у власність без аукціону можна виключно після оренди. А якраз надання майна в оренду і входить до повноважень департаменту міського господарства та управління майна міста.

Тому виведення ОСОБА_1 з-під кримінального переслідування і перекваліфікація статті є явно незаконною і однозначно буде оскаржена.

І як би не старались прокурори вивести ОСОБА_1 з-під покарання, як би не перекваліфіковували справу, нікуди не пропаде інший епізод - щодо оренди майна. Потрібно добиватись порушення ще однієї кримінальної справи, по іншому епізоду - за хабар.

Я переконаний, що рано чи пізно ця справа буде порушена. На жаль, в нинішніх умовах це нереально. Була слабенька надія на те, що ОСОБА_3 , хоча б для вигляду, щоб не обурювати людей, не повертатиме її на роботу. Але він виявився ще більш відірваним від реальності, ніж можна було подумати. Або він просто і не задумовувався, що робить щось не так.

Думаю , навіть ті, хто ще мав якісь сумніви щодо ОСОБА_3 , більше їх не матимуть і ужгородці остаточно зрозуміють - цій людині не місце в мерії.

Наглість і жадність - ці два слова найкраще характеризують у справі ОСОБА_1 дії прокуратури і міського голови. Влада, яка живе під таким гаслом, приречена. І справедливості від неї не дочекатись. Доведеться почекати на нову владу. Залишилось недовго. ОСОБА_14 ОСОБА_15 ».

Як убачається з позовної заяви (а.с. 2-13), позивач вказав, що була розміщена публікація, яка закінчувалася абзацом «Крім цього, прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилась на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи.», після чого було вказано на реакцію читачів. Частина посту відповідача ОСОБА_2 в мережі Facebook, яка починається словами «Тут виникає питання до міського голови ОСОБА_3» і далі за текстом до слів «… ОСОБА_16 » не була вказана в позовній заяві. Попри те, що копія тексту, розміщеного за відповідним посиланням у мережі Internet, додана до позовної заяви (а.с. 14-15), таке відображення в позовній заяві поширеної в соціальній мережі інформації не відповідає її дійсному змісту.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 розмістив на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 такий текст:

«Підтримайте моє звернення до ОСОБА_8 щоб керівник міського майна, спіймана на хабарі, була покарана - бо зараз її «відмазують» і навіть не звільнили.

На жаль, сторонні особи отримали можливість впливу на закарпатську прокуратуру і це закінчилось тим, що корупціонери уникають покарання.

Керівника управління майна Ужгорода в червні зловили на хабарі - взамін вона обіцяла підприємцю «порішати» з орендою і подальшим викупом міського майна - операцію провели оперативники Управління захисту економіки. Прокуратура порушила справу за відповідною статтею кримінального кодексу.

Але далі почалось щось неймовірне навіть для України. Справа за хабарництво просто зникла і замість неї з`явилось просте «шахрайство» - де чиновнику загрожує лише штраф.

Ми вже звикли до того, що в Україні зловлені на гарячому корупціонери зазвичай тихенько відповзають в сторону і намагаються «порішати» в судах, через рік-два, коли суспільна увага спаде.

Однак, той вплив, які сторонні особи отримали на прокуратуру в Закарпатті, породив відчуття безкарності. У випадку Ужгорода справу про корупцію просто перекваліфікували, а керівник управління міського майна ОСОБА_1 , яку зловили на гарячому, замість того, щоб ховатись на лікарняному чи у відпустці, наступного дня виходить на роботу - демонстративно, щоб показати можливості своєї «криші».

Корупціонери і їх покровителі просто познущались з працівників прокуратури, які вели справу. А ужгородцям показали, що їх сподівання на справедливість марні.

Однак, ситуацію легко виправити. Об`єктивна перевірка покаже, що справу перекваліфікували незаконно. Я спеціально консультувався з спеціалістами в галузі кримінального права. Всі вони озвучили єдиний висновок: мова йде про чисту статтю по корупції. В цій ситуації прокуратура мала б просто повернути попередню кваліфікацію - щодо корупції - і покарати чиновника.

ЮРИДИЧНІ АСПЕКТИ СПРАВИ

Прокуратура змінила статтю обвинувачення - з корупції на шахрайство - з 5-10 років в`язниці на штраф. Прокуратура мотивувала це тим, що, нібито, керівник управління майна насправді не могла вплинути на питання, яке обіцяла «вирішити». Тому вона, нібито, просто дурила підприємця і виманювала у нього гроші.

Але, насправді, все не так. Бо якщо викуп майна дійсно погоджує сесія ради, то питання оренди вирішується якраз управлінням майна (Саме оренду просив підприємець - бо лише після неї можливий викуп).

Проте прокуратура «чомусь» вирішила, що начальник управління майном міста не має ніякого відношення до оренди міського майна, хоча якраз начальник управління майна входить до відповідної комісії і саме це управління готує всі необхідні матеріали.

Твердження, що ОСОБА_1 , як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонерка, не витримує жодної критики. З таким підходом прокуратура взагалі жодного корупціонера ніколи не притягне до відповідальності.

P. S . ОСОБА_8 - для вас не складно відновити справедливість - як для ужгородців, так і для рядових працівників прокуратури, з яких познущались місцеві корупціонери і їх покровителі.

Я був на суді і особисто бачив, як зловлена на гарячому чиновниця в обличчя сміялась представнику прокуратури, відчуваючи свою безкарність. Знаю цього працівника по іншим справам - адекватний і розумний юрист. Такі випадки вбивають мотивацію у ваших підлеглих відстоювати законність.

По-різному можна оцінювати ситуацію в країні, в прокуратурі, в судах. Багато хто критично оцінює ефективність цих інститутів. Але я переконаний, що в будь-якому разі принципово не можна допускати, щоб авторитет правоохоронних ось так легко розмінювали і принижували. За будь-яких умов кримінал має знати своє місце і не забувати, що в країні є влада.

Звертаюсь до вас з проханням направити в область когось з працівників, кому ви довіряєте - хто б надав вам об`єктивну інформацію по цьому випадку. Або приїзжайте особисто - після вашого останнього візиту всі корупціонери ще довго сиділи тихо, як миші.

Об`єктивно - в цьому випадку лише ваше втручання може виправити ситуацію.

Тож щиро запрошуємо в гості - сонце на Закарпатті все таке ж тепле, ужгородці все такі ж привітні, а бограч все такий же гострий. Ну а я завжди готовий провести вам екскурсію нашим чудовим старовинним містом, в якому, на жаль, інколи все ще зустрічаються недобрі люди. ОСОБА_14 ОСОБА_15 ».

Текст цієї публікації відображений у позовній заяві повністю за винятком заміни фрази «юридичні аспекти справи» фразою «фактичні обставини», копія тексту, розміщеного за відповідним посиланням у мережі Internet, додана до позовної заяви (а.с. 19-20).

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 поширив у соціальній мережі Facebook вказані вище тексти через два і через чотири місяці відповідно після оприлюднення офіційної інформації про подію прокуратурою Закарпатської області та обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу судом.

Роз`яснюючи під час апеляційного розгляду справи свою позицію щодо змісту позовних вимог та меж позову, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шпуганич В.П. чітко пояснив, що позивач просив визнати негативною та недостовірною інформацію і твердження щодо нього з публікацій у соціальній мережі Facebook:

за ІНФОРМАЦІЯ_2: «Наглість і жадність: « ОСОБА_3 повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі - а прокуратура злила справу, на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме та прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилася на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи»;

за ІНФОРМАЦІЯ_3: «спіймана на хабарі», «в червні зловили на хабарі», «ОСОБА_1, як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонера» (в тексті публікації - «корупціонерка»).

Представник позивача пояснив, що йдеться саме і тільки про вищевказану інформацію і твердження, вимоги щодо цієї інформації та тверджень є предметом позову. Тобто, характер і достовірність іншої інформації та тверджень щодо позивача ОСОБА_1 , які містяться в указаних публікаціях, не оспорювалися, не заперечувалися і не були предметом позову.

Окрім цього, позивач не оспорював і не спростовував обставини його затримання, оголошення йому підозри в червні 2018 року та інформацію, яку про це поширювала прес-служба прокуратури Закарпатської області, про що зазначив і в апеляційній скарзі.

Стосовно конкретно визначеного позивачем предмета позову апеляційним судом установлено наступне.

Предмет позову щодо визнання негативною та недостовірною інформації і тверджень у публікації за ІНФОРМАЦІЯ_2 сформульовано у вигляді одного речення: «Наглість і жадність: « ОСОБА_3 повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі - а прокуратура злила справу, на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме та прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилася на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи». Однак, ця публікація не містить такого речення, а вказаний позивачем текст складений в одне речення з трьох частин тексту публікації, розміщених у трьох різних абзацах:

«Наглість і жадність: « ОСОБА_3 повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі - а прокуратура злила справу.» - перший абзац публікації, повне речення;

«на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме» - закінчення четвертого речення у четвертому абзаці публікації, який виглядає так: «ОСОБА_1 помістили під домашній арешт і відсторонили від роботи. Справа набула великого резонансу. В реальне покарання, зважаючи на корумпованість правоохоронної системи, і так ніхто не вірив. Але думалось, що на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме.»;

«прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилася на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи» - частина речення, яке становить шостий абзац публікації і виглядає так: «Крім цього, прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилась на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи.».

Предметом позову щодо публікації за ІНФОРМАЦІЯ_3 є визнання негативними та недостовірними інформації і тверджень: «спіймана на хабарі», «в червні зловили на хабарі», «ОСОБА_1, як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонера». Однак, ці частини тексту розміщені в публікації у певному контексті та в різних її частинах:

слова «спіймана на хабарі» наведені в першому абзаці публікації (повне речення), який виглядає так: «Підтримайте моє звернення до ОСОБА_4 щоб керівник міського майна, спіймана на хабарі, була покарана - бо зараз її «відмазують» і навіть не звільнили.»;

слова «в червні зловили на хабарі» наведені в першому реченні третього абзацу публікації, який виглядає так: «Керівника управління майна Ужгорода в червні зловили на хабарі - взамін вона обіцяла підприємцю «порішати» з орендою і подальшим викупом міського майна - операцію провели оперативники Управління захисту економіки. Прокуратура порушила справу за відповідною статтею кримінального кодексу.»;

текст «ОСОБА_1, як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонерка» розміщений у першому реченні тринадцятого абзацу публікації, який виглядає так: «Твердження, що ОСОБА_1 , як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонерка, не витримує жодної критики. З таким підходом прокуратура взагалі жодного корупціонера ніколи не притягне до відповідальності.».

За сукупністю норм ст. 13 ч.ч. 2-4, ст. 269 ч. 1, ст. 270 ч. 1, ст. 273 ч. 3, ст. 275, ст. 277 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 302 ч. 2 ЦК України, ст. 28 ч. 1 Закону України «Про інформацію» (Закон № 2657-XII), ст. 37 ч. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», із урахуванням положень ст. 8 ч. 1 ЦК України, достовірність негативної інформації, поширеної про особу, належить доводити її поширювачу, поряд із цим, фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування.

Згідно зі ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений Главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. При цьому, скористатися своїм правом на захист від позову, зокрема, виконати процесуальний обов`язок стосовно доведення достовірності інформації, спростування доводів позивача відповідач може лише за умови належного обґрунтування позову щодо інформації, про яку йдеться, та пред`явлення до нього конкретних вимог.

Особа вправі вимагати повного відшкодування завданої їй винними неправомірними діями іншої особи (зокрема, порушенням особистого немайнового права) моральної шкоди (ст.ст. 23, 200, 280, 1167 ЦК України), відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди, проте, розмір шкоди доводиться потерпілим.

При вирішенні спору суду необхідно встановити та належним чином оцінити відповідність змісту поширених відповідачем текстів, у яких, як вважав позивач, відносно нього поширені недостовірні дані, саме інформації в розумінні закону (будь-яких відомостей та/або даних, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді - ст. 1 Закону № 2657-ХІІ) та ст.ст. 200, 277 ЦК України, визначити характер такої інформації та враховувати різницю між фактичними твердженнями та оціночними судженнями. Ці обставини з`ясовуються виходячи з формулювання підстав і предмета позову та з наявних доказів.

Кожен має право на повагу до його гідності; кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно поширювати інформацію в обраний ним спосіб; усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст.ст. 28, 34, 40 Конституції України). Зазначеному відповідають положення ЦК України (зокрема, ст.ст. 200, 201, 269-271, 275, 297, 299, 302), Закону № 2657-XII (зокрема, ст.ст. 3, 5, 9, 10), Закону України «Про звернення громадян» (зокрема, ст.ст. 1, 2, 14-20), якими передбачено законодавчі механізми реалізації відповідних прав. Цими ж нормами, а також ст. 32 Конституції України визначено, що здійснення відповідних прав може бути обмежене для захисту репутації або прав інших людей, а суб`єкт відносин у сфері інформації вправі судовим порядком вимагати захисту його порушених особистих немайнових прав, в тому числі, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, завданої таким порушенням.

Депутат місцевої ради є представником інтересів територіальної громади, зокрема, міста і як представник інтересів громади, виборців свого виборчого округу вправі вимагати усунення порушень законності, встановлення правового порядку, звертатися до державних, в тому числі, правоохоронних і контролюючих органів із метою вирішення відповідних питань, вжиття заходів реагування на певні факти і обставини (ст.ст. 2, 11, 15 та інші норми Закону України «Про статус депутатів місцевих рад»). При цьому, депутат не обмежується і в праві на відкрите звернення, в тому числі, з використанням засобів масової інформації, мережі Internet, соціальних мереж.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), підписаної в Римі 04.11.1950 і ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, право на свободу вираження поглядів включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади, здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб. Конвенція та практика Європейського суду з прав людини застосовуються судами при розгляді справ як джерело права (ст. 9 Конституції України, ст.ст. 14-16, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Європейський суд з прав людини керується своєю попередньою практикою і тлумачить Конвенцію та протоколи до неї, розглядаючи фактичні обставини конкретної справи в світлі вимог сьогодення.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ст. 277 ч. 1 ЦК України). Водночас Закон № 2657-ХІІ встановлює, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири); оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості; якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ст. 30 ч.ч. 1, 2).

Вирішуючи справу «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) від 08.07.1986 (заява № 9815/82) Європейський суд з прав людини зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження… Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» (Handyside v. The United Kingdom) від 07.12.2976 (заява № 5493/72) суд висловив позицію, що свобода вираження поглядів є однією з основоположних підвалин демократичного суспільства…. Це стосується не тільки «інформації» та «ідей», що сприймаються доброзичливо або оцінюються як неагресивні чи нейтральні, але й тих, що ображають, шокують або викликають занепокоєння у суспільстві чи серед будь-якої частини його населення…. Такими є вимоги плюралізму, терпимості та широти поглядів….

Водночас у «справі Лінгенс…», у справах «Де Аес і Гейсельс проти Бельгії» (De Haas and Gijsels v. Belgium), від 24.02.1997 (заява № 19983/92), «Праґер і Обершлік проти Австрії» (Prager and Oberschlick v. Austria) від 26.04.1995 (заява № 15974/90) Європейський суд з прав людини вказував на значення, яке має наявність чи відсутність достатньої фактичної основи для такого судження, оскільки навіть оціночне судження без будь-якої фактичної основи може бути надмірним. Аналогічні висновки щодо різниці між фактами та оціночними судженнями, пов`язаності судження з фактичним базисом, можливості оцінки такого судження як перебільшення за відсутності для нього будь-якого фактичного підґрунтя зроблені Європейським судом у справі «Українська Прес-Група проти України» (Ukrainian Media Group v. Ukraine) від 29.03.2005 (заява № 72713/01). Зазначені висновки Європейського суду з прав людини містяться і в інших його рішеннях.

Зміст п.п. 39, 40, 42, 43, 44, 46, 47, 48 та висновку Європейського суду з прав людини у справі «Сірик проти України» (Siryk v. Ukraine) від 31.03.2011 (заява № 6428/07) про встановлення порушення статті 10 Конвенції у цілому підтверджує право особи звертатися (скаржитися) до уповноважених державних органів із метою перевірки дій та поведінки службової, посадової особи, яка, в свою чергу, є більш відкритою для критики, аніж інші особи, підтверджує допустимість критики навіть у разі дещо надмірно емоційного формулювання оціночних суджень, які можуть наводитися поряд із певними фактичними обставинами, та вкотре підтверджує те, що вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку. Вказівка суду в п. 41 рішення на те, що іноді може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов`язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають, наведена в контексті правової позиції та інших висновків рішення, не суперечить їм і пов`язується з наявністю чи відсутністю конкретних обставин, від яких залежить ступінь захисту особи, який може вважатися необхідним.

Будучи на час викриття у діях, кваліфікованих як протиправні, та пред`явлення підозри у вчиненні злочину посадовою особою місцевого самоврядування, керівником підрозділу з управління майном міста Ужгорода, позивач ОСОБА_1 була істотно більш відкритою для критики, оцінки її діяльності, її особа, діяльність, виконання посадових обов`язків, добросовісність тощо, а також факт затримання під час неправомірного отримання коштів поза сумнівом становили інтерес для громади міста (суспільний інтерес).

Беручи до уваги підстави і предмет позову, що розглядається, доводи сторін щодо поширення відповідної інформації стосовно особи, яка підозрюється вчиненні кримінального правопорушення (злочину), а також зважаючи на правила щодо презумпції невинуватості особи, відповідно до яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (ст. 6 Конвенції, ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України, ст. 17 КПК України), належить враховувати й висновки, зроблені Європейським судом з прав людини саме в цьому контексті.

У справі «Грабчук проти України» (Grabchuk v. Ukraine) від 21.09.2006 (заява № 8599/02) в ситуації, коли кримінальне провадження було закрито за недоведеністю участі особи у вчиненні злочину, проте, з формулюванням, яке вказувало на нереабілітуючі підстави для закриття провадження, Європейський суд з прав людини відзначив, що практика Суду встановлює, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону; цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною; питання, чи порушує твердження посадової особи принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясоване у контексті тих фактичних обставин, у яких це твердження було зроблене (п. 42); оголошення підозр стосовно невинуватості обвинуваченого є припустимим, доки, в результаті закінчення кримінальних проваджень, не було винесено рішення по суті справи (п. 46).

У зазначеній справі Європейський суд з прав людини посилався на висновки, зроблені, зокрема, у справі «Дактарас проти Литви» (Dactaras v. Lithuania) від 24.11.2000 (заява № 42095/98), де суд у ситуації, коли особу було засуджено за вчинення злочинів і здійснювалося касаційне провадження за скаргою голови колегії у кримінальних справах Верховного суду, теж вказував, що:

принцип презумпції невинуватості вимагає від державних посадових осіб бути дуже обережними у висловлюваннях стосовно кримінального провадження, в якому вина обвинуваченого ще не була встановлена компетентним судом, однак для з`ясування того, чи дотримано пункт 2 статті 6 Конвенції, необхідно було зважити не лише на фактичні висловлювання державної посадової особи, а й на контекст, у якому їх було зроблено;

суд взяв до уваги, що оскаржувані висловлювання були зроблені обвинувачем під час підготовки вмотивованого рішення на попередній стадії кримінального провадження, тобто у контексті самого провадження, а не незалежно від нього, як, наприклад, це могло бути у разі таких висловлювань під час прес-конференції;

суд вважає, що, заявляючи про «доведену» вину заявника завдяки доказам у матеріалах справи, обвинувач використав таку саму термінологію, що й заявник у своєму клопотанні про припинення справи;

суд зазначив, що хоча термін «доведений» не був вдалим, проте як заявник, так і обвинувач насправді мали на увазі питання, чи виявлено у матеріалах справи достатньо доказів вини заявника для порушення судового розгляду, а не питання, чи є вина заявника вже доведеною;

отже, суд не визнав порушення пункту 2 статті 6 Конвенції.

Рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.1995 у справі за заявою № 15175/89 «Алене де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) в ситуації, коли високими державними посадовцями на прес-конференції було повідомлено про розслідування вбивства щодо особи, яка була заарештована, та було її названо підбурювачем (співучасником) вбивства, але в подальшому (більш ніж через три роки) справу проти неї було припинено, містить висновки про те, що:

свобода вираження своєї думки, гарантована ст. 10 Конвенції, поширюється і на свободу отримання та поширення інформації, тому п. 2 ст. 6 не може перешкоджати владі інформувати громадськість про кримінальні розслідування, що ведуться, але вона вимагає, щоб влада робила це стримано і делікатно, як того вимагає повага презумпції невинуватості;

суд відзначає, що в даному випадку деякі з найбільш високопоставлених співробітників французької поліції назвали пана Алене де Рібемона без будь-яких застережень одним з підбурювачів, тобто, співучасником вбивства; тут є явна заява про винуватість, яка, з одного боку, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншого - передувала оцінці фактів справи компетентними суддями; як наслідок, порушення п. 2 ст. 6 мало місце.

Розглядаючи справу «Довженко проти України» (Dovzhenko v. Ukraine) за заявою № 36650/03, Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.04.2012 у ситуації, коли заявник скаржився на порушення його права на презумпцію невинуватості численними газетними статтями з повідомленнями щодо кримінального провадження у його справі (вчинення кількох убивств), в тому числі, тим, що в деяких статтях посадові особи державних (правоохоронних) органів чітко зазначали, що він вчинив вбивства, незважаючи на те, що провадження ще тривало, висловив правові позиції, згідно з якими:

Суд зазначає, що, оскільки заявник стверджував, що журналісти своїми численними публікаціями і висловлюваннями думки щодо винуватості заявника порушили його право, передбачене пунктом 2 статті 6 Конвенції, ця скарга є неприйнятною ratione personae, оскільки ці дії були вчинені приватними особами і немає жодних ознак того, що відповідальність за них має нести держава; крім того, заявник не скористався будь-яким з національних засобів юридичного захисту в цьому відношенні (п. 40);

пункт 2 статті 6 Конвенції у її відповідному аспекті спрямований на запобігання негативному впливу на справедливий судовий розгляд кримінальної справи упереджених заяв, зроблених у тісному зв`язку з цим судовим розглядом; право на презумпцію невинуватості… є одним з елементів справедливого судового розгляду кримінальної справи, який вимагається відповідно до пункту 1 цієї ж статті; воно забороняє передчасне вираження самим судом думки про те, що «той, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення», є винним, до того, як це було доведено відповідно до закону самим судом; воно також охоплює заяви інших державних посадових осіб щодо кримінального розслідування, які заохочують громадськість вважати підозрюваного винним і передують оцінці фактів компетентним судовим органом (п. 47, який посилається на рішення у справах, зокрема, «Дактарас проти Литви» та «Алене де Рібемон проти Франції»);

сталий підхід Суду щодо права на презумпцію невинуватості полягав у тому, що порушення цього положення матиме місце, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону; достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним; слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось просто підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву про те що особа вчинила злочин, зроблену за відсутності остаточного вироку; Суд неодноразово підкреслював важливість добору посадовими особами слів у своїх виступах, якщо вони оприлюднюють свої заяви ще до судового розгляду справи та визнання особи винною у вчиненні певного злочину; питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювана заява була зроблена (п. 48);

при оцінці змісту висловлювань, що розглядаються, Суду достатньо відзначити, що в газетній статті від 8 червня 2002 року затриманий згадувався як «злочинець» без будь-яких застережень; така оцінка, надана високопоставленим працівником міліції, сприймалась як встановлений факт і прирівнювалась до заяви про вину заявника у вчиненні злочину, в якому він підозрювався; ця заява передувала оцінці відповідних фактів компетентним судовим органом і спонукала громадськість вважати заявника винним до того, як його вина була доведена відповідно до закону (п. 52).

Верховний Суд у постанові від 05.06.2019 у справі № 727/8388/17 у ситуації, коли на міського голову за відсутності кримінального провадження щодо нього під час виступу депутата міської ради на сесії було вказано як на такого, що він «знищив комунальне підприємство, довів його до банкрутства, вкравши півтора - мільйон триста гривень», зафіксував правову позицію, відповідно до якої:

враховуючи системний аналіз норм КПК України та принцип презумпції невинуватості, який закріплений у ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України, ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 11 Загальної декларації прав людини, суд дійшов до висновку про те, що відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, має відношення до вчинення злочину, який розслідується;

відповідно до положень КПК України здійснюється досудове розслідування злочинів (ст.ст. 215, 216, 246, 294 КПК України), а про початок здійснення чи наявність кримінального провадження стосовно конкретної особи можливо стверджувати виключно у випадку наявності підозрюваних у таких провадженнях;

таким чином, посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти доводів позову та апеляції (а.с. 43-52 та ін.). Зазначав, зокрема, що позов побудований на скомпільованих фразах, поза контекстом дописів у соціальній мережі; інформація, про яку йдеться, є достовірною та була отримана відповідачем із офіційних повідомлень органу прокуратури, чим він і керувався, крім того, відповідна інформація була поширена численними медійними ресурсами; другий за ліком допис є зверненням відповідача до Генерального прокурора України, на що він має право відповідно до закону; загалом звернення стосувалися передусім не позивача, а були реакцією на обурливі для відповідача дії Ужгородського міського голови, місцевих правоохоронних органів, містили критику цих дій, в тому числі, щодо необґрунтованої, на думку відповідача, перекваліфікації у кримінальному провадженні, факт якого є неспростовним, діяння позивача; позивач є посадовою особою органу місцевого самоврядування і публічною особою, брав участь у виборчому процесі, тому повинен бути готовий до критики, оцінки дій і межі цієї критики є більш широкими порівняно з тими, що стосуються пересічних громадян; за змістом звернення відповідача є, по суті, повторенням у його викладі офіційної, а також поширеної медійними ресурсами інформації та не містять звинувачення відповідача чи доказів вчинення тим протиправних дій, які можна було б оцінювати як факти, які повинні бути спростовані, тому твердження позивача про порушення презумпції невинуватості необґрунтовані та бездоказові.

З огляду на встановлене під час судового розгляду справи та апеляційної перевірки рішення суду першої інстанції, доводи відповідача загалом заслуговують на увагу.

Як встановлено в справі, допис відповідача ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook за ІНФОРМАЦІЯ_2 не містить речення, яке як поширену інформацію позивач просив визнати негативною та недостовірною. Фактично у сформульованому позивачем вигляді предмет позову щодо цього допису відсутній. Натомість з урахуванням факту поєднання в одному реченні трьох частин допису слід констатувати наступне.

За змістом речення «Наглість і жадність: « ОСОБА_3 повернув на роботу керівника міського майна ОСОБА_1, яку зловили на хабарі - а прокуратура злила справу.», йдеться про дії Ужгородського міського голови ОСОБА_3 та про негативну оцінку дій прокуратури у справі щодо ОСОБА_1 , при цьому, слова «наглість», «жадібність», «прокуратура злила справу» є оціночними судженнями, остання фраза стосується дій прокуратури; інформація про дії міського голови та їх оцінка стосуються власне цієї особи. Твердження про те, що « ОСОБА_18 … зловили на хабарі» є твердженням про факт, про який було повідомлено офіційно уповноваженим на те державним органом, було відповідним чином проілюстровано, цей факт мав місце, був відповідним чином кваліфікований, був на відповідний час зафіксований у процесуальних судових рішеннях, сторона ОСОБА_1 факт викриття позивача під час отримання коштів не заперечує як такий, відповідну офіційну інформацію не спростовувала. Колегія суддів зауважує також, що застосування виразу «зловили на хабарі» є саме констатацією відповідного факту як результату дій правоохоронних органів (інформацією про цей факт), а не звинуваченням особи у вчиненні злочину, застосування такого виразу не є тотожним твердженню про те, що певна особа є злочинцем і передбачає подальше (після того, як «зловили на хабарі») слідство, встановлення обставин, вини, кваліфікацію діяння та результат кримінального провадження.

Зміст четвертого абзацу допису, де слова «на роботі в мерії такий чиновник точно більше не працюватиме» є закінченням четвертого речення. Поза контекстом цього абзацу та речення, в якому ці слова наведені, як це зазначено в прохальній частині заяви, слова мають однозначне ствердне значення: «… точно більше не працюватиме», тоді як за дійсним контекстом ці слова мають цілком інший зміст і відображають припущення відповідача щодо того, що чиновник після затримання, яке мало місце, не мав би працювати «в мерії», а також сумніви дописувача у дієвості правоохоронної системи. Дійсний зміст указаних слів відповідає й усьому контексту допису. Тобто, сформульована позивачем вимога спотворює дійсний зміст відповідної частини допису.

Те саме з точки зору загального змісту, тону і контексту допису стосується й частини тексту «прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилася на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи», яка є частиною речення (шостого абзацу допису), що починається зі слів «Крім цього…». Відповідач даючи гостро негативну оцінку діям правоохоронних органів констатував у числі іншого про повернення позивача на роботу через зняття для цього перешкод, що, власне, не заперечується, де слова «…продовжувати свої темні справи» вочевидь є оціночним судженням.

Далі щодо допису від ІНФОРМАЦІЯ_2. Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 навела неповний текст цього допису, закінчивши його абзацом «Крім цього, прокуратура не продовжила ОСОБА_1 відсторонення від посади - і та вчора як ні в чому не бувало з`явилась на роботі в мерії - продовжувати свої темні справи.». Однак, допис є значно більшим, містить гостро критичні оцінки дій Ужгородського міського голови ОСОБА_3 та органів прокуратури у контексті, умовно, «справи ОСОБА_1 » та закінчується думкою, що слова «наглість» і «жадність» найкраще характеризують у цій справі дії прокуратури і міського голови. Як у наведеній позивачем, так і в пропущеній ним частинах допису містяться вирази «зловлена на хабарі чиновниця не понесла покарання» (2-й абзац), «керівника управління майна міста затримали за отримання хабара від підприємця» (3-й абзац), «потрібно добиватись порушення ще однієї кримінальної справи, по іншому епізоду - за хабар» (14-й абзац), а також негативні оцінки дій правоохоронних органів, міського голови, ОСОБА_1 в контексті цієї справи та управління майном міста, які не оспорювалися.

Стосовно допису відповідача ОСОБА_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3 у соціальній мережі Facebook, то за своїм змістом він є відкритим зверненням до Генерального прокурора України Ю.В. ОСОБА_8 у зв`язку з, умовно, «справою ОСОБА_1 », з проханням про перевірку відповідних обставин та реагування. За змістом цього допису, теж ідеться передусім про гостро негативну оцінку дій правоохоронних органів, прокуратури з огляду на незаконну, на думку дописувача, перекваліфікацію дій ОСОБА_1 з кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, на кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 с. 15 та ч. 1 ст. 190 КК України.

Саме в контексті цього відкритого звернення відповідач вжив вирази «спіймана на хабарі», «в червні зловили на хабарі», які містяться у відповідних реченнях, проте, були наведені позивачем у прохальній частині заяви поза контекстом як допису в цілому, так і вказаних речень. Щодо цих зворотів висновки колегії суддів аналогічні тим, що в такій самій ситуації зроблені щодо допису відповідача в соціальній мережі від ІНФОРМАЦІЯ_2.

Наведений позивачем у прохальній частині заяви текст «ОСОБА_1, як керівник майна міста, ні на що не впливає і тому вона проста шахрайка, а не корупціонера» (в тексті допису - «корупціонерка») поза дійсним контекстом абзацу, де він розміщений, а також поза контекстом усього звернення, не несе інформації, не відображає закінченої думки, судження, які можна оцінювати по суті, оскільки в спорі, що виник, певні твердження та інформацію можна оцінювати лише в контексті та взаємозв`язку з тими, що містяться в конкретних реченнях, абзацах у цілому та утворюють закінчені за своїм змістом і формою думки, твердження, судження, міркування.

Дійсний же контекст абзацу, в першому реченні якого розміщені наведені вище слова, вказує, що, на думку відповідача, те, що ОСОБА_1 на своїй посаді в справі, про яку йдеться, начебто не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за корупційне правопорушення, а може бути притягнута лише за шахрайство, не відповідає дійсності. Це відповідає й змісту абзаців, які передують цим міркуванням. Тобто, має місце цілком конкретне (на відміну від прохальної частини заяви), судження, закінчена думка, яку не можна, при цьому, й назвати протилежною думці чи позиції позивача, позаяк така в прохальній частині заяви як закінчена думка не сформульована. Поза тим, сам по собі зміст наведеної позивачем частини тексту допису в частині зайняття позивачем посади відповідає фактичним обставинам, а в іншій частині є оціночним судженням.

Допис від ІНФОРМАЦІЯ_3 теж містить слова, наприклад: «корупціонери уникають покарання» (2-й абзац), «справу про корупцію просто перекваліфікували, а керівник управління міського майна ОСОБА_1, яку зловили на гарячому, замість того, щоб ховатись на лікарняному чи у відпустці, наступного дня виходить на роботу - демонстративно, щоб показати можливості своєї «криші»» (6-й абзац), «корупціонери і їх покровителі просто познущались з працівників прокуратури» (7-й абзац), «зловлена на гарячому чиновниця в обличчя сміялась представнику прокуратури, відчуваючи свою безкарність» (15-й абзац), а також інші негативні оцінки, які не оспорювалися.

Твердження та оцінки відповідача ОСОБА_2 належить оцінювати в контексті всього змісту дописів, спрямованості, їх змісту та пов`язаності наведених у них міркувань. Саме на пости у цілому, а не лише на наведену позивачем частину реагували читачі в мережі Facebook. Позивач цього не врахував, його правова позиція щодо розгляду та оцінки відповідних виразів, наведених позивачем у дописах, поза їх дійсним контекстом та обставинами, що мали місце, а також без розрізнення по суті тверджень про факти та оціночних суджень, необґрунтована, непослідовна і помилкова.

Доводи позивача про порушення відповідачем його презумпції невинуватості теж не можна визнати обґрунтованими, не дають підстав для цього і посилання на відповідні рішення Європейського суду з прав людини, де обставини та контекст, за яких ухвалювалися рішення є відмінними від тих, що є в даній справі, беручи до уваги також підстави, предмет позову та дії позивача починаючи з моменту викриття в отриманні коштів, кваліфікованому як незаконне.

Відповідач ОСОБА_2 керувався офіційною інформацією органу прокуратури високого (обласного) рівня, яка є достовірною щодо відповідного факту (викриття ОСОБА_1 при отриманні коштів), а також відповідною кваліфікацією дій позивача за кримінальним законом. Інформація була багатократно поширена, інтерпретована та ілюстрована засобами масової інформації, зокрема, електронними, в мережі Internet. ОСОБА_1 не позивалася щодо цієї інформації ані до органів прокуратури, ані до засобів масової інформації та/або конкретних правоохоронних органів, журналістів.

Та обставина, що на час публікації ОСОБА_2 постів у соціальній мережі Facebook кваліфікація діяння ОСОБА_1 була змінена не усуває фактів виявлення та первісної кваліфікації кримінального правопорушення і не може слугувати перешкодою будь-кому стверджувати про факт правопорушення та його первісну кваліфікацію на момент виявлення, повідомлення особи про підозру у вчиненні злочину та обрання їй запобіжного заходу. Власне, перекваліфікація кримінального правопорушення і є поряд з іншими обставинами предметом дописів відповідача, спонукала до цих дописів, у тому числі, до звернення до Генерального прокурора України. Відповідач, як і будь-хто, не може бути позбавлений у демократичному суспільстві права висловити свої міркування та оцінку щодо дій особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, відповідних фактів, зокрема, й щодо кваліфікації дій особи, справа якої становить суспільний (громадський) інтерес, як це має місце. У цьому зв`язку статус відповідача як депутата місцевої ради не обмежує його право на висловлення своєї думки, а навпаки, стимулює висловити її в справі, яка становить інтерес для громади.

Водночас до встановлення в передбаченому законом порядку вини особи у вчиненні злочину не можуть мати місця пряма вказівка на винність особи у злочині, на доведеність вини, називання її злочинцем тощо. Саме ці обставини обмежують особу в її висловлюваннях, твердженнях, судженнях, у поширенні відповідної інформації, відповідні твердження мають бути стриманими та виваженими.

Практика Європейського суду з прав людини не заперечує права особи висловлювати свою думку, давати свою оцінку та поширювати інформацію про факти вчинення правопорушень, у тому числі, кримінальних, про обставини, які стосуються вчинення правопорушень, та про осіб, які підозрюються чи обвинувачуються в таких правопорушеннях, з дотриманням, однак, правил щодо презумпції невинуватості особи. Європейський суд з прав людини виходить із того, що має значення, хто саме поширив відповідну інформацію (зокрема, чи були це представники правоохоронних органів, суду, державної влади, що є істотним), яку саме інформацію було поширено, в якій формі (які слова були дібрані) та на якій стадії відповідного процесу.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що питання, чи порушує твердження посадової особи принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясоване у контексті тих фактичних обставин, у яких це твердження було зроблене, оголошення підозр стосовно невинуватості обвинуваченого є припустимим, доки, в результаті закінчення кримінальних проваджень, не було винесено рішення по суті справи, а повідомлення про те, що когось просто підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву про те що особа вчинила злочин, зроблену за відсутності остаточного вироку, слід принципово розрізняти. Порушує принцип невинуватості особи твердження, зроблене посадовими особами держави, суду, прокуратури, правоохоронних органів без будь-яких застережень, передчасно, яке прямо вказує на вчинення злочину певною особою та на її винність як на доконані факти.

Верховний Суд посилаючись на відповідну практику Європейського суду з прав людини у постанові від 05.06.2019 у справі № 727/8388/17 за відповідних обставин дійшов висновку про те, що посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.

За обставинами справи та з урахуванням встановленого і наведеного вище, слід констатувати, що інформація, про спростування якої поставила питання позивач ОСОБА_1 , не може бути кваліфікована такою, що порушує принцип презумпції невинуватості особи. Відповідач ОСОБА_2 :

оперував інформацією, отриманою з офіційного джерела, яка була в подальшому поширена засобами масової інформації, не спростовувалася і не була спростована позивачем, а також з офіційних, зокрема, процесуальних, документів;

щодо ОСОБА_1 триває кримінальне провадження, яке перебуває на стадії судового розгляду, в якому вона мала статус підозрюваного і має наразі статус обвинуваченого (підсудного), що крім іншого, не виключає й можливості зміни кваліфікації кримінального правопорушення;

відповідач не є посадовою особою держави чи правоохоронних органів в розумінні практики ЄСПЛ, яка б зробила заяву, що порушує презумпцію невинуватості, а поширив відповідну інформацію в межах реалізації як права на її поширення, права на свою позицію щодо відповідних фактів, обставин і дій, так і права на звернення до вищої посадової особи прокуратури України з метою реагування та перевірки певних обставин;

інформація була поширена про факти та обставини, які мали місце як такі, у формі, за змістом та з добором слів і формулювань, які не порушують принцип презумпції невинуватості особи, відповідач не вказував на винність позивача у вчиненні злочину як на доконаний факт;

відповідач діяв у контексті конкретних фактичних обставин, з якими його дії узгоджуються, та мав відповідні фактичні підстави для своїх тверджень і суджень.

Виходячи з викладеного, поширюючи відповідну інформацію відповідач реалізував як власне це своє право, так і право на звернення до Генерального прокурора України з повідомленням, інформацією про неналежні, на його переконання, дії органів прокуратури, правоохоронних органів, інших осіб з метою їх перевірки та правової оцінки відповідно до компетенції цієї посадової особи. Та обставина, що в ході перевірки відповідна інформація, що була повідомлена особою у наведений спосіб, може не знайти свого підтвердження (повністю чи частково), сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, що ґрунтується на факті такого звернення особи.

Докази наявності у дописах відповідача завідомо неправдивої інформації, надмірності оціночних суджень в справі відсутні, рівно як відсутні й підстави кваліфікувати відповідну інформацію як подану в брутальній, принизливій чи непристойній формі.

Дії відповідача є правомірними, а тому не можуть кваліфікуватися як порушення презумпції невинуватості позивача та поширення недостовірної інформації, на що те, відповідна інформація є негативною, не впливає. Іншого у справі не встановлено та не доведено. У контексті справи та з урахуванням встановленого, зокрема, щодо змісту звернення, визначальним є саме факт реалізації відповідачем права на відповідне звернення, що підлягає перевірці та оцінці адресатом. Особа не може бути притягнута до цивільно-правової відповідальності за правомірну реалізацію права свободу вираження поглядів, на поширення інформації та на звернення до прокурора, що мало місце в даному випадку. Доводи позивача, докази, на які він посилався у ствердження своїх вимог, цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції дійшов вірних по суті висновків у справі, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, якими вони регулюються, дав вірну оцінку наявним на час судового розгляду доказам. Суд не мав підстав для задоволення необґрунтованого та недоведеного позову, правильно відмовив у вимогах позивача про визнання недостовірними та спростування відомостей про нього, що їх він в обраний для судового захисту спосіб вказував у заяві, а також у похідній вимозі про відшкодування моральної шкоди, сама по собі необґрунтованість і недоведеність якої за таких умов значення не має.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, яка правильності по суті та законності рішення суду першої інстанції, не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 11 серпня 2019 року.

Судді