Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 372/755/16-ц

провадження № 61-15379св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство»,

відповідачі: Обухівська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року у складі судді Мори О. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року у складі суддів: Ігнатченко Н. В., Верланова С. М., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У березні 2016 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням Обухівської РДА від 27 липня 2008 року № 1141 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і передано їм у власність для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки загальною площею 2,6204 га в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Цим же розпорядженням фактично змінено їх цільове призначення з категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення.

На підставі вищевказаного розпорядження 21 серпня 2008 року відповідачам видано державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме: ОСОБА_1 - державний акт серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,9000 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , ОСОБА_2 - державний акт серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,8425 га з кадастровим номером НОМЕР_4 та ОСОБА_3 - державний акт серії НОМЕР_5 на земельну ділянку площею 0,8779 га з кадастровим номером НОМЕР_6 .

Посилаючись на те, що спірні земельні ділянки передано у власність відповідачів Обухівською РДА з перевищенням повноважень і з порушенням вимог статті 19 Конституції України, статей 20, 55, 56, 84, 149, 155 ЗК України та статей 8, 27, 31, 57 ЛК України, оскільки вказані земельні ділянки на час їх відчуження перебували в державній власності та належать до земель лісового фонду, перший заступник прокурора Київської області просив визнати недійсним розпорядження Обухівської РДА від 27 липня 2008 року № 1141 та видані на його підставі державні акти про право власності на земельні ділянки, а також витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» спірні земельні ділянки.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що розпорядження Обухівської РДА від 27 липня 2008 № 1141 було прийнято з порушенням вимог земельного законодавства. Проте, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним розпорядження Обухівської РДА необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Інші позовні вимоги є похідними, тому задоволенню також не підлягають.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перший заступник прокурора Київської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги, що перебіг строку позовної давності починається не з дня виявлення прокурором підстав для звернення з позовом, а з моменту, коли орган, в інтересах якого звертається прокурор, довідався або міг довідатись про порушення своїх прав. Кабінет Міністрів України не був учасником спірних правовідносин щодо вилучення та передачі у приватну власність спірних земель, зміни їх цільового призначення; до його функцій не віднесено безпосереднє здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та не належать повноваження щодо витребування від органів державної влади для перевірки землевпорядної документації, інформації відносно власників земельних ділянок. ДП «Київське лісове господарство», як постійний землекористувач, не було обізнане про наявність спірних правовідносин, оскільки рішень щодо вилучення спірних земельних ділянок органами державної виконавчої влади не приймалось, відповідні проекти землеустрою підприємством не погоджувались. Крім того, на спірних земельних лісових ділянках відповідачі не здійснювали господарську діяльність та не використовували останні за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, тому ДП «Київське лісове господарство» не мало можливості довідатись про факт протиправного вибуття земель з його володіння, особливо зважаючи на ту обставину, що на момент винесення оскаржуваних розпоряджень не функціонувала Публічна кадастрова карта України, яка могла б бути джерелом інформації щодо сформованих ділянок в межах землеволодінь підприємства. Висновок судів про те, що зазначеним органам було відомо про факт неправомірної передачі спірних земельних ділянок з моменту їх передачі, не підтверджений жодними доказами та ґрунтується на припущеннях.

Крім того, звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільної потреби у поверненні до державної власності земель лісогосподарського призначення (ліси І групи) загальною площею 2,6204 га, право користування на які втрачено поза волею власника, та які за законом взагалі не можуть перебувати у приватній власності.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на виконання спільного наказу Міністерства аграрної політики України і державного комітету лісового господарства України «Про ліси сільськогосподарських підприємств» від 26 червня 2000 року № 106/60 та Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03 грудня 1999 року № 1529/99, з урахуванням рішення Обухівської районної ради від 15 вересня 2000 року № 126.11.ХХ.ІІІ, наказу Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» «Про приймання земель лісового фонду» від 10 серпня 2001 року № 219, рішення Київської обласної ради «Про землі лісового фонду Київської області, що вивільнені внаслідок реформування колективних сільськогосподарських підприємств» від 25 січня 2001 року № 264-15-ХХІІІ, листа Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» від 14 травня 2003 року № 01-318, розпорядженням Обухівської РДА від 23 червня 2003 року № 333 було передано, зокрема, Козинському лісництву у постійне користування 1155,1 газемель лісового фонду для ведення лісового господарства, з них 309,0 га на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області (а. с. 27-29).

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 23 червня 2003 року № 333 відповідно до статті 20 ЗК України визначено цільове призначення земельної ділянки як землі лісового фонду - для ведення лісового господарства.

Згідно цього розпорядження лісовпорядною організацією ВО «Укрдержліспроект» виготовлено планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які були погоджені з органом контролю у сфері земельних ресурсів та передані для використання ДП «Київський лісгосп».

Розпорядженням Обухівської РДА від 21 липня 2008 року № 1141 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 іпередано у власність даним особам для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки загальною площею 2,6204 га в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області (а. с. 30).

Цим же розпорядженням фактично змінено їх цільове призначення з категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення.

На підставі вищевказаного розпорядження 21 серпня 2008 року відповідачам видано державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме: ОСОБА_1 - державний акт серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,9000 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , ОСОБА_2 - державний акт серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,8425 га з кадастровим номером НОМЕР_4 та ОСОБА_3 - державний акт серії НОМЕР_5 на земельну ділянку площею 0,8779 га з кадастровим номером НОМЕР_6 (а. с. 30-34).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що вимоги першого заступника прокурора Київської області про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння є обґрунтованими, проте не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Проте, Верховний Суд не може погодитися з такими висновками з огляду на наступне.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу (далі - ЛК) України.

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Суди встановили, що спірні земельні ділянки мають статус земельних ділянок лісогосподарського призначення (а. с. 134-136).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.

Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.

Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою ? восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України (частина дев`ята статті 149 ЗК України).

У частині першій статті 150 ЗК України визначено, що до особливо цінних земель відносяться: чорноземи нееродовані несолонцюваті на лесових породах; лучно-чорноземні незасолені несолонцюваті суглинкові ґрунти; темно-сірі опідзолені та чорноземи опідзолені на лесах і глеюваті; бурі гірсько-лісові та дерновобуроземні глибокі і середньоглибокі; дерново-підзолисті суглинкові ґрунти; торфовища з глибиною залягання торфу більше одного метра і осушені незалежно від глибини; коричневі ґрунти Південного узбережжя Криму; дернові глибокі ґрунти Закарпаття; землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів; землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Тобто, судами першої та апеляційної інстанції правильно встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії особливо цінних земель, щодо яких відповідно до статей 149, 150 ЗК України встановлено особливу процедуру вилучення, а саме: рішення про їх вилучення приймається постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Таким чином, судами встановлено, що розпорядження Обухівської РДА «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 3-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» від 21 липня 2008 року № 1141, яким вилучено із земель лісового фонду і передано у власність громадянам земельні ділянки загальною площею 2,6204 га, є незаконним, прийнятим за відсутності волевиявлення власника - держави, оскільки таке не було висловлено у передбаченому законом порядку.

Рішення про вилучення і передачу спірних земельних ділянок Кабінетом Міністрів України не приймалося, ДП «Київське лісове господарство» не давало згоди на вилучення та переведення до сільськогосподарської категорії лісових земель загальною площею 2,6204 га, розташованих у межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району. Процедура вилученняземельної ділянки не відповідає вимогам закону та була порушена Обухівською районною державною адміністрацією.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм статей 256, 261, 267 ЦК України та статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з відповідним позовом).

Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Зазначений правовий висновок, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що першим заступником прокурора Київської області пред`явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство», які підтримали позов, і яким було відомо про порушене право держави з часу передачі спірних земельних ділянок у власність відповідачів, тобто 21 серпня 2008 року.

При цьому, суд не навів мотивів, з відповідним посиланням на докази, за яких дійшов такого висновку.

Апеляційний суд на наведені порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій наведені норми матеріального права не врахували, не перевірили та не встановили, з якого часу стало відомо органам, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, в інтересах яких звернувся прокурор, про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).

Отже, суди не звернули уваги, що правове значення для переходу права власності на земельні ділянки має рішення саме уповноваженого органу держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а Кабінет Міністрів України відповідного рішення не приймав.

Також судами не враховано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання, зокрема з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:

Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Суди вказані обставини не врахували та не надали їм належної оцінки, неповно встановили обставини справи, внаслідок чого допустили неправильне застосування наведених норм матеріального права та порушення норм процесуального права та дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТОМ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведені в цій постанові правові висновки та об`єктивно дослідити наявні у справі докази в їх сукупності.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько С. Ю. Мартєв С. П. Штелик