КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 359/8798/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/5581/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «УкрСиббанк» - адвоката Воронцова Дмитра Юрійовича на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2018 року у складі судді Борця Є.О., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», перейменованого в подальшому на ПАТ «УкрСиббанк»,та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 132 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,8% річних, з терміном повернення кредиту не пізніше 24 грудня 2021 року. На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 27 грудня 2006 року міжПАТ «УкрСиббанк»та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №82514, за яким вона зобов`язалась відповідати перед банком за належне виконання позичальником договору про надання споживчого кредиту. Зазначав, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору про надання споживчого кредиту щодо здійснення щомісячних платежів на погашення кредиту, станом на 02 листопада 2016 року виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 47 420,53 доларів США, з яких: тіло кредиту у розмірі 43 445,29 доларів США та проценти за користування кредитом у розмірі 3 975,24 доларів США., а також пеня за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 8 478 грн 79 коп.

Оскільки позичальник зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту не виконує, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором про надання споживчого кредитувід 27 грудня 2006 року у розмірі 47 420,53 доларів США та пеню за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 8 478 грн 79 коп.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2018 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 1 251 370 грн 88 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «УкрСиббанк» - адвокат Воронцов Д.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалити нове рішення, яким змінити резолютивну частину рішення, зазначивши про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 грудня 2006 року у розмірі 47 420 доларів 53 центи США та пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмір 8 478 грн 79 коп., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про необхідність зазначення в резолютивній частині розміру суми, що підлягає стягненню на користь позивача в гривневому еквіваленті, оскільки суд не звернув уваги на те, що позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості саме у валюті зобов`язання (іноземній валюті), що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у справах №473/1274, №203/6599/14-ц, №592/3710/16-ц,№727/11001/14-ц.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту належним чином не виконує, що призвело до виникнення заборгованості за цим договором у розмірі у розмірі 43 445,29 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 3 975,24 доларів США та пеня за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 8 478 грн 79 коп. З урахуванням того, що боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання зобов`язання, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Визначаючи розмір заборгованості суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення заборгованості у національній валюті - гривні, за курсом Національного банку України станом на день ухвалення заочного рішення.

Однак з висновками суду першої інстанції в частині визначення до стягнення розміру заборгованості у національній валюті не можна погодитись з таких підстав.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.ст.553, 554 ЦК України поручитель поручається перед кредитом за виконання боржником свого обов`язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27 грудня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», перейменованого в подальшому на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 132 000 доларів США та зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 24 грудня 2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п.1.1, 1.2).

Відповідно до п.п. 1.3.1, 1.3.2 договору про надання споживчого кредиту за використання кредитних коштів протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 10,8 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п.9.2 даного договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч.1 п.9.2 договору.

Згідно з п. 7.1 договору про надання споживчого кредиту за порушення позичальником термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій позичальник сплачує банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Пунктом п. 5.5 договору про надання споживчого кредиту передбачено, що у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на 1 місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Згідно з п. 11.1 договору про надання споживчого кредиту, відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України, сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направленням банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати терміни повернення таким що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, 27 грудня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №82514, відповідно до умов якого вона зобов`язалась відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту, існуючих в теперішній час і ті, що можуть виникнути в майбутньому.

Пунктом 1.3 договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісії, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Згідно з п.1.4 договору поруки відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

По справі встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту ПАТ «УкрСиббанк» 03 вересня 2016 року надіслало на адресу ОСОБА_1 та на адресу ОСОБА_2 , письмові вимоги від 30 серпня 2016 року про дострокове повернення кредиту і процентів за користування кредитомна протязі 31 календарного дня з дати одержання повідомлення.

08 вересня 2016 року ОСОБА_1 отримав вимогу банку, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.14).

Однак відповідач ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту добровільно не погасив і згідно з розрахунком заборгованість за договором про надання споживчого кредиту станом на 02 листопада 2016 року становить у розмірі 47 420,53 доларів США, з яких: тіло кредиту у розмірі 43 445,29 доларів США, проценти за користування кредитом у розмірі 3 975,24 доларів США., а також пеня за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 8 478 грн 79 коп. (а.с.22-32).

Отже, встановивши вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до законного і обґрунтованого висновку про стягнення солідарно з відповідачів на користь банку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту відповідно до положень вказаних вище договорів та ст.ст.526, 553, 554 ЦК України ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення заборгованості у національній валюті - гривні, за курсом Національного банку України станом на день ухвалення заочного рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет №15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету №15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

«валютні цінності»:

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У ст. 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету №15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У ч.4 названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У ч.4 ст.5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

При цьому у матеріалах справи наявні копії: банківської ліцензії №75, дозволу № 75-3, додатку до дозволу № 75-3, які підтверджують право позивача здійснювати операції з іноземною валютою (а.с.34-37).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Саме така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» підлягає стягненню солідарно заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 грудня 2006 року у розмірі 47 420 доларів 53 центи США та пеня за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 8 478 грн 79 коп., відповідно до позовних вимог.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на вказані вище положення закону та обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого помилково дійшов висновку про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту у національній валюті - гривні, за курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту у національній валюті - гривні, за курсом Національного банку України станом на день ухвалення заочного рішення, то колегія суддів вважає, що в силу ст.376 ЦПК України ці порушення є підставою для зміни рішення суду першої інстанції з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ПАТ «УкрСиббанк» за подання до суду позовної заяви сплатило судовий збір у розмірі 18 325 грн 83 коп., а за подання апеляційної скарги - 27 488 грн 75 коп.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то з них на користь ПАТ «УкрСиббанк» необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі по 22 907 грн 29 коп., з кожного окремо.

Керуючись ст.ст. 367 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «УкрСиббанк» - адвоката Воронцова Дмитра Юрійовича - задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2018 року змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 09807750, адреса: 04070, місто Київ, вул. Андріївська, 2/12) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 грудня 2006 року у розмірі 47 420 доларів 53 центи США та пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 8 478 грн 79 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк»судовий збір у розмірі по 22 907 грн 29 коп., з кожного окремо.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді