Головуючий в 1 інстанції Капітонов В.І.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого суді Принцевської В.П.

суддів Биліни Т.І. Мальцевої Є.Є.

секретаря Тулянкіної М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою державного підприємства «СЕЛИДІВВУГІЛЛЯ» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 березня 2019 року у цивільній справі №242/1114/19 за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «СЕЛИДІВВУГІЛЛЯ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 25.02.2019 року звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах на посаді виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Селидіввугілля» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку. 29.10.2018 року відповідно до Наказу №101-к/к Міненерговугілля від 29.10.2018 року, мене звільнено від виконання обов`язків генерального директора ДП «Селидіввугілля» у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. З урахуванням уточнених позовних вимог зазначав, що відповідачем заборгованість по зарплаті сплачено 18.01.2019 року, а тому просив суд стягнути середнього заробітку за час затримки розрахунку з 30.10.2018 року по 18.01.2019 року у розмірі 81293,44 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 березня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 60135 грн. 60 коп. та судовий збір у розмірі 601 грн. 60 коп. В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено.

З даним рішенням не погодився відповідач і оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд не повно зясував обставини справи і ухвалив рішення з порушенням вимог процессуального і матеріального Закону.

До суду представник відповідача не з`явився, повідомлений по час і місце судового засідання судовою повісткою.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала протии задоволення апеляційної скарги.

Позивач до суду не з`явився повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано.

Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом правильно встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля» та був призначений на посаду виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Селидіввугілля» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку, про що свідчить запис №53 у трудовій книжці НОМЕР_1 та наказ №76-к/к від 25.06.2018 року, виданий Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

ОСОБА_1 звільнено 29.10.2018 року, про що свідчить запис №54 трудової книжки НОМЕР_1 та наказ №101-к/к від 29.10.2018 року, виданий Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

На час звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, яку повністю сплачено 18.01.2019 року. Дану обставину сторони не оспорюють.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд дійшов правильного висновку, що помилковими є доводи представника відповідача з приводу того, що ДП «Селидіввугілля» не є належним відповідачем у справі тому, що контракт (трудовий договір) укладено між позивачем та Міністерством енергетики та вугільної промисловості України.

Так, дійсно наказ про призначення та звільнення позивача з посади видано Міністерством енергетики та вугільної промисловості України.

Разом з тим, позивача призначено на посаду до ДП «Селидіввугілля», яке згідно із Статутом, затвердженого Міністром енергетики та вугільної промисловості України 29.04.2011 року є самостійною юридичною особою, та здійснює свою діяльність на основі і відповідно до чинного законодавства України, генеральної та галузевої угод, колективного договору, який затверджується Уповноваженим органом управління за участю трудового колективу (профспілки), рішень і нормативних документів Уповноваженого органу управління та внутрішніх нормативних документів підприємства.

Крім того, запис №53,54 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , внесено відповідальною особою ДП «Селидиввугілля» на підставі наказів Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Крім того, п. 5.2.2 Статуту, затвердженого Міністром енергетики та вугільної промисловості України 29.04.2011 року, саме підприємство ДП «Селидіввугілля» здійснює своєчасну та в повному обсязі виплату заробітної плати працівникам підприємства.

Судом правильно встановлено, що ДП «Селидіввугілля» є належним відповідачем у справі.

Також судом правильно встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку здійснив не своєчасно.

З довідки директора з економіки і фінансів ДП «Селидіввугілля» Козачок Т.В. та головного бухгалтера Кощеєвої О.М. вбачається, що вказану заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 після його звільнення було сплачено частинами: 19.11.2018 року - 139,79 грн., 04.01.2018 року - 323,85 грн., 28.12.2018 року - 19364,22 грн., 04.01.2019 року - 16804,50 грн. 11.01.2019 року - 3441,89 грн., 11.01.2019 року - 10291,62 грн, 18.01.2019 року - 10291,62 грн. Дані грошові кошти перераховувалися позивачеві на банківську зарплатну картку Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Враховуючи вказані обставини, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що повному розрахунку з позивачем завадили відсутність позивача на робочому місці в день звільнення, а також відсутність письмового звернення позивача щодо виплати йому заборгованості по заробітній платі.

Апеляційний суд вважає, що суд повно і всебічно дослідив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу державного підприємства «СЕЛИДІВВУГІЛЛЯ» залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді

Повний текст постанови виготовлено 22.07.2019 року.

Суддя