Справа № 304/538/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 серпня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Кондора Р.Ю., Фазикош Г.В.

за участі секретаря - Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Перечинського районного суду від 14 вересня 2015 року (головуючий суддя Ганько І.І.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та на ухвалу Перечинського районного суду від 14 вересня 2015 року щодо залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21.09.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1592, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 10974,00 доларів США зі сплатою 9,5% річних за користування кредитом на строк до 20.09.2014.

Позивач зазначав, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку із чим ПАТ «Промінвестбанк» раніше звертався із позовом до ОСОБА_1 , за результатом розгляду якого ухвалено рішення Перечинського районного суду від 26.09.2011. Цим рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк» заборгованість станом на 10.06.2011 у розмірі 120508,53 грн., з яких 81211,05 грн. - основна заборгованість за кредитом, 36142,44 грн. - заборгованість по відсотках, 3155,04 грн. - пеня за несвоєчасну сплату кредиту.

Після ухвалення судового рішення на підставі договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором № 1592.

Уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги (а.с. 76 т. 1), ТОВ «Кредитні ініціативи» остаточно просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 166120,76 грн., з яких: заборгованість по відсотках за період із 01.07.2011 до 19.08.2014 - 66 470,92 грн. (5132,89 дол. США), пеня за останній календарний рік - 47 996,03 грн. (3706,25 дол.США), а також заборгованість згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України із 01.08.2012 по 01.08.2014 - 51 653,81 грн. (3998,71дол. США), та витрати по сплаті судового збору.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 17.12.2012 у частині відступлення права вимоги за кредитним договором 21.09.2007 № 1592. Зустрічний позов мотивовано тим, що існує рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк», а законодавством не передбачено можливість відступлення виконання судового рішення; ПАТ «Промінвестбанк» після укладення договору відступлення права вимоги від 17.12.2012 звертався в суд у травні 2013 року із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому на думку ОСОБА_1 первісний кредитор не мав наміру передавати права вимоги до позичальника.

Ухвалою Перечинського районного суду від 03 квітня 2015 року вказаний зустрічний позов було прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом.

Ухвалою Перечинського районного суду від 14.09.2015 зустрічний позов ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Рішенням Перечинського районного суду від 14.09.2015 позов ТОВ «Кредитні ініціативи» - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 1592 від 21.09.2007 в розмірі 166120 грн. 76 коп., з якої 66470,92 грн. - заборгованість по відсотках; 47 996,03 грн. - заборгованість по пені; 51653,81 грн. - заборгованість згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також судовий збір у сумі 1661 грн. 20 коп.

На це рішення суду, а також на ухвалу Перечинського районного суду від 14.09.2015 подав апеляційні скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Банку відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що існує рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк», а законодавством не передбачено можливість відступлення виконання судового рішення; вимоги про стягнення відсотків та пені є необґрунтованими; позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» не вправі нараховувати заборгованість за ч. 2 ст. 625 ЦК України на борг, що належить іншому кредитору - ПАТ «Промінвестбанк»; позивач не надав оригінал договору відступлення права вимоги, акту прийняття-передачі кредитного портфеля, платіжні документи щодо викупу права вимоги новим кредитором, ліцензії на здійснення валютних операцій; позивач не довів факту укладення договору відступлення права вимоги.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду про залишення його зустрічного позову буз розгляду ОСОБА_1 просить таку ухвалу скасувати, зазначаючи, що він не був повідомлений про судові засідання в цій справі, оскільки з 16.04.2015 по 12.08.2015 знаходився за кордоном - в Чеській республіці.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання апеляційного суду не з`явились. ОСОБА_1 подав додаткове пояснення до апеляційної скарги, в якому міститься клопотання про розгляд справи без його участі та без участі його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що судове рішення не виконано боржником, а тому новий кредитор, попри зміну умов основного зобов`язання щодо строку дії договору, має право й надалі нараховувати відсотки та пеню, а також узгоджені кредитним договором відсотки згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Проте із таким висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21.09.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1592, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 10974,00 доларів США зі сплатою 9,5% річних за користування кредитом на строк до 20.09.2014.

Позичальник свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку із чим ПАТ «Промінвестбанк» раніше звертався із позовом до ОСОБА_1 , за результатом якого ухвалено рішення Перечинського районного суду від 26.09.2011 (а.с. 58-60 т. 1).

Вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк» заборгованість станом на 10.06.2011 у розмірі 120508,53 грн., з яких: 81211,05 грн. - основна заборгованість за кредитом, 36142,44 грн. - заборгованість по відсотках, 3155,04 грн. - пеня за несвоєчасну сплату кредиту.

Після ухвалення судового рішення на підставі договору відступлення прав вимог від 17.12.2012 ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги до ОСОБА_1 за вказаним вище кредитним договором № 1592.

У результаті укладення договору про відступлення права вимоги, а також Додатку №1 (а.с. 37 т. 1) до цього договору, кредитором у зобов`язанні стало ТОВ «Кредитні ініціативи», яке згідно умов договору набуло права вимагати замість первісного кредитора належного виконання боржником зобов`язань в межах переданого права вимоги.

В той же час, ПАТ «Промінвестбанк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Такими діями первісний кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення - змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке не виконано в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Якщо за судовим рішенням заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція викладена у постанові Велика Палата Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 444/9519/12 (провадження N 14-10цс18).

З огляду на вказане, необґрунтованими є доводи кредитора на те, що на підставі статті 1048 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти, а також неустойку до дня повного погашення заборгованості за кредитом.

Отже, вимоги нового кредитора про стягнення після зміни умов основного зобов`язання заборгованості по відсотках - 66470,92 грн. та пені - 47996,03 грн. - є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 6.3 кредитного договору його сторонами визначено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 19.5 % річних від простроченої суми, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В той же час, у заяві про уточнення позовних вимог, поданій до суду 02.09.2014 (а.ч.76 т. 1) позивачем не наведено розрахунку заборгованості в сумі 52653,81 грн., нарахованої відповідно до положень п. 6.3 кредитного договору, а відтак, невідома база нарахування такої заборгованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як Апеляційним судом Закарпатської області, на розгляд якого надійшла вказана справа, так і Закарпатським апеляційним судом представнику Банку надавалась можливість надати розрахунок вказаної суми. На неодноразові вимоги апеляційного суду позивачем відповідного розрахунку надано не було.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, належними та допустимими доказами позивачем не доведено правомірність вимоги про стягнення з відповідача 51653,81 грн., нарахованої відповідно до положень п. 6.3 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п.п.3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Щодо апеляційної скарги на ухвалу місцевого суду від 14 вересня 2015 року колегія дійшла таких висновків.

Залишаючи зустрічний позов ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи позивач повторно не з`явився в судове засідання - 11 червня 2015 року та 14 вересня 2015 року, та не повідомив про причини неявки.

Проте з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

З наведеного слідує, що право суду залишити заяву без розгляду виникає за наявності дворазового належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, двократної, послідовної неявки позивача безпосередньо в судове засідання та відсутності його заяви про розгляд справи за його відсутності.

Судові виклики та повідомлення учасників справи, згідно вимог ст. 128 ЦПК України, здійснюються судовими повістками про виклик, судовими повістками-повідомленнями, телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та його представник були повідомлені про судове засідання, призначене на 21.05.2015. про що свідчать їх розписки про одержання судових повісток (а.с. 143, 145 т. 1). Будь-якої інформації щодо судового засідання, призначеного на 21.05.2015 матеріали справи не містять. В той же час, 11.06.2015 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - подав до місцевого суду заяву, в якій просив відкласти судове засідання, призначене на 11.06.2015, оскільки ні він, ні ОСОБА_1 не можуть бути присутніми в судовому засіданні. В матеріалах справи містяться конверти із судовими повістками про призначення судового засідання на 16.30 год. 14.09.2015, які направлялись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та повернулись на адресу суду без вручення (а.с.163,164 т. 1 ).

Таким чином, твердження суду першої інстанції про належне повідомлення ОСОБА_1 про судове засідання, призначене на 14.09.2015, не відповідає дійсності.

За відсутності ознак повторності неявки позивача за зустрічним позовом у судове засідання, суд першої інстанції не вправі був залишати позовну заяву без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

На дані обставини місцевий суд уваги не звернув, що призвело до постановлення помилкової ухвали про залишення зустрічної позовної заяви без розгляду. В той же час, оскільки без розгляду залишено зустрічний позов, який було об`єднано в одне провадження із первісним позовом, ухвалення рішення за первісним позовом виключає можливість окремого розгляду зустрічного позову у цьому провадженні. Зважаючи на викладене, ухвалу суду першої інстанції від 14.09.2015, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, слід скасувати, про що і просив апелянт у скарзі на ухвалу суду.

Оскільки апеляційні скарги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, та у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити, відтак, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, кошти, сплачені ОСОБА_1 при поданні апеляційних скарг в загальній сумі 2147,32 грн. (а.с. 192, 217 «а» т. 1) слід стягнути на його користь з ТОВ «Кредитні ініціативи».

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Перечинського районного суду від 14 вересня 2015 року - задовольнити.

Рішення Перечинського районного суду від 14 вересня 2015 року - скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Перечинського районного суду від 14 вересня 2015 року - задовольнити.

Ухвалу Перечинського районного суду від 14 вересня 2015 року - скасувати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 2147,32 грн. у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційних скарг.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2019 року.

Головуюча:

Судді: