Справа № 459/1099/15-ц
Провадження № 2/459/10/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2019 року Червоноградський міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Грабовського В.В.,

з участю секретаря судового засідання Черник Т.І.,

представника позивача Жарського І.Р. ,

представника відповідача ОСОБА_2 . ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Червонограді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки (зобов`язань) припиненим,

в с т а н о в и в :

26.03.2015 року позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості у розмірі 86923,37 доларів США, що за курсом 15,77 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.01.2015 року складає 1370781,48 грн., за кредитним договором № Е/V335 від 24.05.2007 року.

На обґрунтування позову послався на те, що відповідно до укладеного з ОСОБА_2 кредитного договору від 24.05.2007 року № E/V355 банк зобов`язався надати останній кредит у розмірі 120 000,00 доларів США, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 24.05.2007 року № E/V355 було укладено договір поруки між банком та поручителем ОСОБА_3 . Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання по договору не виконала, тому станом на 15.01.2015 року у неї утворилася заборгованість перед банком в загальній сумі - 86923,37 доларів США. Також зазначає, що письмова вимога банку до відповідачів із зазначенням невиконаних зобов`язань та проханням сплатити заборгованість була залишена ними без задоволення.

ОСОБА_3 подала до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову. На обгрунтування заперечення послалася на те, що відповідно до умов договору поруки її обов`язок по виконанню кредитних зобов`язань боржника міг наступити лише з моменту отримання вимоги кредитора, однак такої вимоги не отримувала. Також вказує, що договір поруки припинив свою дію. Крім цього зазначає, що банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти згідно з договором про видачу траншу № Е/V335-1 від 25.05.2007 року, а вона поручалася перед банком за виконання ОСОБА_2 обов`язків за кредитним договором № Е/V335 від 25.05.2007 року. Також стверджує, що п.12 договору поруки строк позовної давності визначений за цим договором у 5 років. Навіть якщо застосувати п.1.3 кредитного договору, строк виконання основного зобов`язання встановлювався не пізніше 20.03.2008 року, то такий строк для пред`явлення позову до неї сплив ще 20.03.2013 року, тобто ще до подачі позову в суд.

ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати припиненими її зобов`язання за договором поруки № Е/V335 від 25.05.2007 року, укладеного між нею та ПАТ КБ «Приватбанк». На обгрунтування позову послалася на те, що договір поруки припинив свою дію, оскільки строк виконання основного зобов`язання по кредитній угоді встановлювався не пізніше 20.03.2008 року, протягом 6-ти місяців до неї не було пред`явлено вимоги про погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором, а відтак порука припинила чинність. Якщо навіть взяти до уваги кінцевий строк виконання ОСОБА_2 кредитних зобов`язань, то у цьому випадку строк дії поруки припинився, при тому, що позов датований 05.03.2015 року, а додана до позову вимога до неї і ОСОБА_2 про погашення боргу - 16.02.2015 року.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» подала заперечення на зустрічну позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, у зв`язку з необгрунтованістю такого.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2. в судовому засіданні просить відовити позивачу у задоволенні позову, зіславшись на обставини, викладені у запереченні. Зустрічний позов підтримав, просив такий задовольнити.

Заслухавши представників позивача та відповідача ОСОБА_2 , з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про частковее задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на таке.

Установлено, що 24.05.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 була укладена кредитна угода № E/V355, у відповідності до п.п. 1.2, 1.3 якої банк зобов`язався надати останній кредит в розмірі 120 000,00 доларів США, термін повернення кредиту й окремих частин - траншів кредиту встановлюється договорами про видачу траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід`ємними додатками до договорів про видачу траншів, але не пізніше 20.03.2008 року. Зазначений термін може бути змінений згідно з п.п. 2.3.3, 2.4.1 даної угоди. Позичальник, у відповідності до п.п.1.1 даної кредитної угоди зобов`язалася повернути отриманий кредит, сплатити відсотки і винагороду в терміни, встановлені даною угодою і договорами про видачу траншів у повному обсязі.

У відповідності до зазначеної вище кредитної угоди розроблено додаток № 1 від 25.05.2007 року, в якому визначено графік погашення кредиту та відсотків. Графік складений до 24.05.2019 року - кінцевий строк повернення кредиту. Цей додаток є невід`ємною частиною кредитної угоди, зазначеної вище (п.4 додатку №1).

25.05.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про видачу траншу № E/V355-1, відповідно до умов якого сума траншу кредиту - 120 000,00 доларів США. Даний договір є невід`ємною частиною кредитної угоди № E/V355.

Як вбачається з п.п. 1-4 договору поруки № E/V355 від 25.05.2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_3 , остання надала поруку перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків за кредитним договором № E/V355 від 24.05.2007 року, згідно з яким кредитор надав позичальнику кредит в сумі 120 000,00 доларів США, а остання зобов`язана повернути в строк до 25.05.2019 року включно, сплачувати за його користування 14% річних в дату сплати процентів не пізніше строків, вказаних в додатку №1 до кредитного договору, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати 32 % річних в дату сплати процентів, вказаних в додатку №1 до кредитного договору, а також сплатити винагороду за рзрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,5 % від суми кредиту згідно додатку №1 до кредитного договору № E/V355 від 25.05.2007 року, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлена. У випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № E/V355 від 24.05.2007 року станом на 15.01.2015 року у позичальника наявна заборгованість за кредитом в розмірі 86923,37 доларів США, яка складається з наступного: 76394,62 доларів США заборгованості за кредитом; 5808,45 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом; 565,99 доларів США пені; 15,85 доларів США штрафу (фіксована частина); 4138,45 доларів США штрафу (процентна складова).

З повідомлення банку від 16.02.2015 року № 30.1.0.0/2-350 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були направлені листи щодо суми заборгованості та можливості її погашення у досудовому порядку.

Позивач заявив позов про стягнення заборгованості у валюті - долар США, з еквівалентом до національної валюти України за офіційним курсом НБУ станом на 15.01.2015 року, а саме - 15,77.

Вирішуючи первісний позов, суд виходить з наступного.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Виходячи з вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи з приписів ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник.

За таких обставин, керуючись п. 4. ст. 611 (у частині обов`язку щодо відшкодування збитків), ч.ч. 1, 2 ст. 623 ЦК України, суд дійшов висновку про необхідність захисту майнового права позивача шляхом солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача 82769, 07 доларів США заборгованості за кредитним договором № E/V335 від 24.05.2007 року, що складається з: 76394, 62 доларів США - заборгованості за кредитом; 5808, 45 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом за курсом 15,77 грн. за один долар США, як про це просить позивач.

Що стосується первісного позову в частині стягнення пені та штрафів (фіксована частина та процентна складова), то суд вважає, що у цій частині позову слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Крім цього, за змістом ч.2 ст. 192, ч.3 ст. 533 ЦК України, Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» порядок виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тобто, поряд із стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Однак вказані положення можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної суми заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення штрафних санкцій.

За таких обставин, у задоволенні первісного позову в частині стягнення пені та штрафів (фіксована частина та процентна складова) слід відмовити.

Враховуючи часткове задоволення позову, суд, керуючись положенням п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача по 1739,66 грн. сплаченого судового збору (82769,07 доларів США (задоволена сума позовних вимог (1305268,0 грн. за курсом 15,77 грн.) х 3654,00 грн. (сплачена позивачем сума судового збору) / 86923,37 доларів США (заявлений розмір позовних вимог, 1370781,48 грн. за курсом 15,77) / 2 (кількість відповідачів)).

Щодо заперечень ОСОБА_3 стосовно позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

ОСОБА_3 стверджує, що відповідно до умов договору поруки її обов`язок по виконанню кредитних зобов`язань боржника міг наступити лише з моменту отримання вимоги кредитора, однак такої вимоги вона не отримувала.

Наведені вище твердження суд до уваги не бере, адже у матеріалах справи наявне повідомлення-вимога банку, адресоване, зокрема, ОСОБА_3 та реєстр № 3366 рекомендованих відправлень-рекомендованих листів, претензії до боржників (а.с. 12-14).

Крім цього, пунктом 5 договору поруки № E/V355 від 25.05.2007 року визначено, що у випадку невиконання боржником якого-небудь обов`язку, передбаченого п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного (их) обов`язку (ів). Однак навіть за наявності порушення банком даного пункту, поручитель не звільняється від відповідальності за надану нею поруку по зобов`язаннях ОСОБА_2 та зобов`язана нести солідарну з нею відповідальність у випадку невиконання останньою обов`язків по кредитній угоді № E/V355 від 24.05.2007 року, про що зазначено у п.4 цього договору.

Також слід зазначити й про те, що ОСОБА_3 була належним чином ознайомлена з умовами вказаного вище договору поруки, про що свідчить п.3 цього договору та власноручно проставлений підпис останньої на ньому.

На обґрунтування своїх заперечень щодо позовної заяви банку ОСОБА_3 посилається на те, що банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти згідно з договором про видачу траншу № Е/V335-1 від 25.05.2007 року, а вона поручалася перед банком за виконання ОСОБА_2 обов`язків за кредитним договором № Е/V335 від 25.05.2007 року.

Такі твердження відповідача не заслуговують на увагу, оскільки згідно з п.п. 1.1 кредитної угоди № Е/V335 від 24.05.2007 року надання коштів здійснюється окремими частинами - траншами кредиту. Видача частин кредиту здійснюється після підписання договору про видачу траншу. Кожний договір про видачу траншу є невід`ємною частиною даної угоди.

Крім цього, ОСОБА_3 у своєму запереченні на позовну заяву та ОСОБА_2 у своїй заяві від 12.02.2016 року стверджують, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

За кредитною угодою перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Вказана правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14, у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 і є обов`язковою для застосування судами.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № Е/V335 від 24.05.2007 року, наданого Банком, підтверджується, що останній платіж за умовами договору ОСОБА_2 здійснила особисто 31 жовтня 2014 року в сумі 312,27 грн., після чого грошові зобов`язання за договором нею не виконувались (а.с.4-8).

З урахуванням наведеного, суд вважає, що саме з 31.10.2014 року почався перебіг позовної давності за вимогами про повернення кожного чергового щомісячного платежу.

Водночас слід зазначити, що банк із даним позовом звернувся до суду 26.03.2015 року, тобто не пропустивши строк, визначений ст. 257 ЦК України на звернення до суду із даним позовом.

Посилання на те, що строк дії кредитної угоди закінчився 20.03.2008 року спростовується положенням додатка № 1 до неї від 25.05.2007 року, згідно з яким останній платіж повинен був бути сплаченим у травні 2019 року. Про цю обставину було відомо у відповідачеві ОСОБА_3 , що підтверджується змістом п. 1 договору поруки № E/V355 від 25.05.2007 року.

Отже, звернувшись до суду з цим позовом у березні 2015 року, банком не пропущено строку позовної давності.

Також у матеріалах справи наявні пояснення ОСОБА_2 (т.1 а.с. 207), з яких слідує, що банк самостійно списував з її поточного рахунку кошти на погашення пені, однак вона не давала на це згоду. У зв`язку з цим остання вважає, що саме такі дії банку призвели до завищення розміру її невиконаних зобов`язань, а відтак свідчить про невірність поданого ним розрахунку.

Такі пояснення не заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6.1 та 2.3.6 кредитної угоди № E/V355 від 24.05.2007 року при порушенні позичальником якого-небудь із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п.2.2.2., 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 2.4.1, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 цієї угоди, п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 договорів про видачу траншів, а також графіком погашення, термінів повернення кредиту, передбачених 1.3, 2.2.3, 2.3.3 цієї угоди, п.п. 1.3, 2.2.3 договорів про видачу траншів, а також графіком погашення, винагороди, передбаченої 4.5, 4.6 цієї угоди, а також п.п. 4.5, 4.6 договорів про видачу траншів позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату щоденного нарахування. При порушенні позичальником якого-небудь із зобов`язань по погашенню кредиту, а також, зокрема, сплати штрафних санкцій (пені), передбачених п.п. 6.1, 6.2, 6.3 цієї угоди у встановлений угодою термін, банк має право робити списання коштів з рахунків позичальника в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Також, згідно з п.4.8 вказаної вище кредитної угоди зобов`язання за цією угодою виконуються в наступній послідовності: 1) витрати банку, пов`язані з виконанням угоди (по заставі, витрати на оплату послуг адвокатів); 2) неустойка (штраф, пеня); 3) прострочена винагорода; 4) винагорода; 5) прострочені відсотки; 6) відсотки; 7) прострочений кредит; 8) кредит, якщо інше не передбачено п. 8.5 даної угоди.

Крім цього, згідно з положенням статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

З урахуванням наведеного вище суд дійшов висновку про помилковість тверджень ОСОБА_2 щодо невірного порядку списання коштів по кредитній угоді № E/V355 від 24.05.2007 року, адже банк діяв у відповідності до умов підписаної з ОСОБА_2 кредитної угоди та норм чинного законодавства.

Також слід зазначити, що ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 17.05.2016 року у справі, за клопотанням представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , була призначена економічна експертиза. Ця експертиза виконана не була, у зв`язку з відсутністю оплати рахунку (повідомлення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10.05.2019 року № 1955/09-19, т.2 а.с. 238), ухвала суду із матеріалами справи були повернені до суду без виконання. З наведеного суд приходить до висновку про можливість доведення правомірності та обґрунтованості своїх міркувань щодо неправильного порядку списання коштів, однак цією можливістю сторона відповідача не скористалася, свого розрахунку не подала.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3 , суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та описано вище, 25.05.2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № E/V355, згідно з умовами якого остання поручилася за виконання взятих ОСОБА_2 зобов`язань по кредитній угоді № E/V355 від 24.05.2007 року.

Згідно з положенням ч.1 ст.626, ч.1 ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору поруки від 25.05.2007 року - 16.01.2007 року) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

На обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 послалася на положення ч.4 ст.559 ЦК України, вважаючи, що договір поруки № E/V355 від 25.05.2007 року припинив свою дію.

У відповідності до положення ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції від 16.01.2007 року) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 1 вказаного вище договору поруки визначено, що поручитель надала поруку за виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань по кредитній угоді № E/V355 до 25.05.2019 року включно. Згідно з п.11 такого договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Як видно з розрахунку заборгованості по кредитній угоді № E/V355 від 24.05.2007 року, останній платіж ОСОБА_2 здійснила 31.10.2014 року.

16.02.2015 року позивачем було надіслано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 листи щодо суми заборгованості та можливості її погашення у досудовому порядку. На підтвердження надіслання таких листів позивачем надано реєстр № 3366 рекомендованих відправлень-рекомендованих листів, претензії до боржників (а.с. 12-14). 26.03.2015 року позивач звернувся до суду із цим позовом.

З наведеного вище слід дійти висновку, що позивачем не пропущено 6-місячний строк звернення до суду по жодному платежу, що могло б стати підставою для припинення договору поруки, позивач звернувся до суду з цим позовом в межах 6-місячного строку від дати останнього виконаного ОСОБА_2 зобов`язання.

При цьому свого розрахунку заборгованості по кредитній угоді № E/V355 від 24.05.2007 року на спростування поданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку ОСОБА_3 суду не подала.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч.5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням наведеного вище, оскільки позивачем за зустрічним позовом усупереч вимозі ст. 81 ЦПК України не подано суду жодних доказів на підтвердження обґрунтованості позову, зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Заява ОСОБА_3 про залучення до участі у справі як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ПП «ОДА» (т.2 а.с. 95) є безпідставною, оскільки рішення у справі не може вплинути на права або обов`язки ПП «ОДА» щодо однієї зі сторін і навпаки.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № E/V335 від 24.05.2007 року у розмірі 82769, 07 доларів США, що складається з: 76394, 62 доларів США - заборгованості за кредитом; 5808, 45 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом, за курсом 15,77 грн. за один долар США.

У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» по 1739, 66 грн. сплаченого судового збору з кожного.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Червоноградський міський суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: вул. Набережна Перемоги, 50, м.Дніпропетровськ, 01001, )

Відповідачі: ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .)

Повний текст рішення складено 08.08.2019 року.

Суддя: В. В. Грабовський