Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 187/498/16-ц

провадження № 61-18839св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач Шульгівська сільська рада Петриківського району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Баранніка О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Шульгівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області (далі Шульгівська сільська рада) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,6597 га, з яких 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,4097 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства).

З метою присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам і відновлення їх меж в натурі (на місцевості) 28 квітня 2016 року вона звернулася до сільської ради, яка є власником суміжної земельної ділянки, із заявою про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі.

Проте відповідач вищевказану заяву не розглянув, що свідчить про його відмову у погодженні (встановленні) меж земельної ділянки.

У звязку з наведеним просила усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобовязання сільської ради протягом 30 днів з дня набрання рішенням законної сили погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), підписати акт встановлення (відновлення) меж земельних ділянок та акт прийому-передачі межових знаків на зберігання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельною ділянкою площею 0,4097 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 шляхом зобовязання Шульгівської сільської ради протягом 30 днів з моменту набрання законної сили цим рішенням погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), підписати акт встановлення (відновлення) меж земельної ділянки та акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Суд першої інстанції виходив із доведеності факту ухилення сільської ради, яка є суміжним землевласником, від погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, яка належить позивачу, в натурі (на місцевості), підписання акту встановлення таких меж та акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, внаслідок чого остання позбавлена можливості присвоїти кадастрові номера вказаним земельним ділянкам та встановити їх межі в натурі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні ОСОБА_3 позову.

Апеляційний суд, урахувавши ту обставину, що сусіднім землекористувачем є ОСОБА_4, зробив висновок про те, що позов поданий до неналежного відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_3 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу № 187/498/16-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Заявник посилається на те, що висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову з мотивів подання його до неналежної особи Шульгівської сільської ради є помилковим, оскільки, незважаючи на те, що ОСОБА_4 є власником сусіднього домоволодіння АДРЕСА_1, остання не є користувачем чи власником суміжної земельної ділянки.

Безпідставним є посилання апеляційного суду на рішення сесії Шульгівської сільської ради від 23 червня 2016 року «Про затвердження рішення комісії по вирішенню земельних спорів» у звязку з тим, що сільська рада та її комісія по вирішенню земельних спорів перевищили надані їй повноваження і всупереч положенням частини другої статті 158 Земельного кодексу України (далі ЗК України) розглянули спір між нею (ОСОБА_3) і ОСОБА_4, який підлягає розгляду виключно у судовому порядку.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до відомостей технічного паспорту на житловий будинок ОСОБА_4 між земельними ділянками на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 наявний проїзд, який відноситься до земель комунальної власності.

Короткий зміст заперечень

Від ОСОБА_4 і представника Шульгівської сільської ради надійшли заперечення, у яких вони просять касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, вважаючи оскаржене рішення законним і обґрунтованим.

Обставини справи

Суди встановили, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 25 лютого 2003 року ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,6597 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд та будівель і для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1.

На замовлення ОСОБА_3 були виготовлені проекти технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

28 квітня 2016 року позивач звернулася до Шульгівської сільської ради з заявою, у якій просила погодити їй технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Підставою для подання даного позову стало ухилення сільської ради від погодження вищевказаної документації.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, оскільки оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що сільська рада, яка є власником суміжної земельної ділянки, відмовляється погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки позивача, чим перешкоджає останній у реалізації права власності на землю.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний зробив висновок про те, що вимоги заявлені до неналежного відповідача, оскільки суміжним землекористувачем є ОСОБА_4, а не сільська рада.

Колегія вважає висновки апеляційного суду обґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними (частина перша статті 106 ЗК України).

Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

В результаті закріплення земельної ділянки межовими знаками складається акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, акт виносу меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), які підписуються власником земельної ділянки та власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) Верховний Суд у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду зробив правовий висновок про те, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Статтею 3 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання позову) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України в редакції, чинній на момент подання позову).

ОСОБА_3 подала до суду даний позов до Шульгівської сільської ради, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1, має намір установити її межі в натурі (на місцевості) та присвоїти земельним ділянкам кадастрові номери. Зазначала, що суміжний землевласник Шульгівська сільська рада відмовляється погодити виготовлений на її (позивача) замовлення проект технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

При розгляді справи суди встановили, що власником сусіднього будинку АДРЕСА_1 Петриківського району, який розташований на земельній ділянці, яка межує із земельною ділянкою позивача, є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2011 року.

Установивши вищевказані обставини, апеляційний суд ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову з підстав заявлення вимог до неналежного відповідача Шульгинської сільської ради, яка не є суміжним землевласником.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про те, що між земельними ділянками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 наявний проїзд, який відноситься до земель сільської ради, тому остання є належним відповідачем, з огляду на таке.

Тривалий час між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 існують суперечки щодо узгодження меж земельних ділянок на АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року у справі № 187/330/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та встановленні меж земельних ділянок та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності на земельну ділянку у звязку з тим, що встановлення меж земельних ділянок АДРЕСА_1 на час розгляду вказаної справи було неможливим, оскільки документація із землеустрою перебувала на стадії розроблення, не була погоджена та затверджена в установленому законодавством порядку.

При розгляді вищевказаної справи суди зазначили, що між земельними ділянками АДРЕСА_1 відсутній проїзд, який відноситься до земель Шульгівської сільської ради.

Інші аргументи касаційної скарги на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду не впливають, його висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення задоволення касаційної скарги, а оскарженого судового рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель
Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук