Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1613/19 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 61 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 285/1613/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Державного реєстратора Відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області Калініченко Тетяни Василівни про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Літвин О.О. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в :

08 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Державного реєстратора Відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області Калініченко Тетяни Василівни про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності.

20 травня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову та просила суд забезпечити названий позов шляхом встановлення заборони вчинення будь-яких реєстраційний дій, пов`язаних із двокімнатною квартирою загальною площею 50,7 кв.м, житловою площею 28, 8 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , зокрема заборонити реєстрацію, перереєстрацію права власності, внесення будь-яких змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

В обгрунтування заяви зазначила, що 07.03.2019 державним реєстратором Радомишльської РДА Житомирської області Калініченко Т.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за АТ «Укрсоцбанк», індексний номер 45928614 від 13.03.2019, підставою чого став іпотечний договір між нею та АТ «Укрсоцбанк» від 04.04.2008, предметом якого є належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_2 . Зазначила, що така перереєстрація здійснена з порушенням вимог чинного на момент укладення договору іпотеки законодавства, оскільки іпотечний договір укладений у 2008 році та окремого нотаріально посвідченого договору про звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку не було, а на момент звернення стягнення між сторонами існував спір лише щодо суми заборгованості по основному зобов`язанню та діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказала, що після проведеної перереєстрації вищезазначеної квартири за АТ «Укрсоцбанк», останнім було розміщено оголошення про продаж цієї квартири, внаслідок чого житлом почали цікавитися особи з метою її придбання. Зазначила, що існує висока ймовірність невиконання рішення суду у разі задоволення її позовних вимог, а обраний нею вид забезпечення позову є обґрунтованим, достатнім та відповідає обсягу позовних вимог.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову. Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні вказаної заяви, оскільки її вимоги є обґрунтованими та відповідають обсягу заявлених позовних вимог. Вказує, що існує реальна загроза відчуження квартири, у зв`язку із чим вона не зможе захистити свої права в межах заявленого нею позову без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явилась, направила клопотання про розгляд справи без її участі. Також просила долучити до матеріалів справи доказ, якого не було на час розгляду справи судом першої інстанції, а саме вимогу про добровільне виселення, направлену на її адресу АТ «Укрсоцбанк» 19.06.2019 року.

Державний реєстратор Відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області Калініченко Т.В. до апеляційного суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, будь-яких клопотань не направляла.

В судове засідання апеляційного суду з`явився представник АТ «Укрсоцбанк» Михніцький Г.Ю., який проти доводів апеляційної скарги заперечив та, зокрема, пояснив, що згідно договору іпотеки в іпотеку було передано квартиру загальною площею 50,7 кв.м, житловою площею 28, 8 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . АТ «Укрсоцбанк» скористалося своїм правом у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та задовольнило свої вимоги кредитора/іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору в позасудовому порядку через звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказав, що позов носить суто формальний характер, щоб ускладнити банку можливість законно розпоряджатись своїм майном.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 04.04.2008 між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту№ 287/1-603, за яким остання отримала кредитні кошти у розмірі 58 390, 79 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитом та терміном повернення кредиту 03.04.2033 (а.с. 12-15).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між сторонами укладено договір Іпотеки № 1 від 04.04.2008, за яким ОСОБА_1 передала Банку в іпотеку належну їй двокімнатну квартиру загальною площею 50,7 кв.м, житловою площею 28, 8 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

Із матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» 15.03.2018 надіслало ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (а.с. 19).

Із інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 161008872 від 26.03.2019 вбачається, що 07.03.2019 державним реєстратором Відділу Державної реєстрації Радомишльської РДА Житомирської області Калініченко Т.І. було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого власником квартири АДРЕСА_2 є АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору, серія та номер: 1, виданий 04.04.2008 та додаткової угоди про внесення змін до іпотечного договору, серії та номер : 1, виданий 25.06.2009, внаслідок чого було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45928614 від 13.03.2019 (а.с. 21- 22).

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому по суті оскаржує дії державного реєстратора та просила забезпечити позов.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із необгрунтованості об`єктивних ризиків невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у справі про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно з огляду на те, що квартира була передана банку в іпотеку за згодою позивача на забезпечення виконання нею зобов`язань за кредитним договором, а відтак позивач усвідомлювала ризики невиконання нею зобов`язань за кредитним договором, зокрема можливість примусової реалізації спірної квартири на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості. Також зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, виходячи із наступного.

Відповідно до статей 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» склалися зобов`язальні правовідносини, забезпечені іпотекою, предметом якої є квартира АДРЕСА_2 . З метою погашення заборгованості по кредитному договору Банк вчинив ряд заходів в порядку позасудового врегулювання спору.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила скасувати реєстраційний запис про право власності на зазначену вище квартиру та вказала, що він здійснений із порушенням норм Закону України «Про іпотеку», оскільки згідно вимог ст.37 вказаного закону в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється лише на підставі нотаріально посвідченого договору, внаслідок чого іпотекодержатель набуває право власності на іпотечне майно, що є підставою вчинення відповідних реєстраційних дій (4.5.3 Договору іпотеки а.с. 18).

Разом із тим, у поданій заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 посилалася на порушення своїх прав та виходила із підстав, заявлених у позові лише щодо протиправності, на її думку, дій державного реєстратора.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову правильно виходив з положень ч. 2 ст. 149 ЦПК України, та дійшов обгрунтованого висновку, що заява про забезпечення позову не в достатній мірі обґрунтована необхідністю забезпечення заявленого позову, позивачем не достатньо викладені доводи щодо можливості настання несприятливих наслідків у разі незабезпечення позову, та судом обгрунтовано зазначено, що застосування заходів забезпечення позову може порушувати права і охоронювані законом інтереси інших осіб.

Посилання ОСОБА_1 в її апеляційній скарзі, що суд некоректно послався на положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки вказаною статтею передбачені наслідки відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем, а не іпотекодержателем, який набув право власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 згаданого Закону є безпідставними, оскільки приписи вказаної статті роз`яснюють наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, та не дають підстав для скасування ухвали суду з цих підстав.

Вимога Банку про добровільне виселення зі спірної квартири не є підставою для забезпечення позову, адже при відсутності згоди на виселення у добровільному порядку, воно не відбувається. Зазначене може бути підставою для звернення Банку до суду з відповідним позовом.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із дотриманням норм процесуального законодавства, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2019 року залишити без змін

Постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 01.08.2019.

Головуючий Судді