Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 334/8842/15-ц

провадження № 61-28702св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 рокуу складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 15 червня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, оформлений заявою позичальника № DNH4KР29540417, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 275,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості. У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 своїх зобов`язань станом на 22 вересня 2015 року в неї утворилася заборгованість в сумі 21 441,45 грн, яка, з урахуванням вже стягнутої рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 12 червня 2014 року заборгованості в розмірі 11 390,21 грн, становить 10 051,24 грн, а також 500 грн - штраф (фіксована частина) і 502,56 грн - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 053,80 грн та понесені судові витрати.

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_1 зазначила, що позивачем не надано суду доказів отримання нею кредитних коштів, вона не є клієнтом банку, останній не відкрив їй рахунок для здійснення платежів. Наданий позивачем акт прийому-передачі товару від 15 червня 2006 року про те, що відповідно до рахунку-фактури від 15 червня 2006 року продавцем ОСОБА_2 був переданий, а нею як покупцем був прийнятий мобільний телефон та телевізор, є нікчемним, оскільки не скріплений печаткою або товарним чеком продавця. Крім цього, вона просила застосувати позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в позові,посилаючись на те, що строк дії кредитного договору закінчився 15 червня 2008 року і згідно з наданим позивачем розрахунком прострочена заборгованість за кредитом виникла 29 березня 2007 року, тобто з цієї дати банку було відомо про порушення його права та розпочався перебіг позовної давності.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року у складі судді Гречко Ю. В. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що умови кредитного договору відповідачем були порушені і станом на 22 вересня 2015 року існує заборгованість, яка з урахуванням відсотків, комісії та штрафних санкцій становить 21 441,45 грн. Поряд з цим банк пред`явив позов з пропуском погодженої сторонами п`ятирічної позовної давності, початок перебігу якої слід обчислювати з дати закінчення дії кредитного договору - 16 червня 2008 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 22 вересня 2015 року за процентами за користування кредитом в розмірі 2 025,39 грн та пеню - в розмірі 2 000 грн, а всього 4 025,39 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1 218,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 12 червня 2014 рокуу справі № 334/8842/15-ц з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором, що свідчить про переривання позовної давності. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору станом на 22 вересня 2015 року заборгованість за процентами складає 2 025,39 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором суперечить положенням статті 61 Конституції України. Крім цього, позивач реалізував своє право на стягнення штрафних санкцій, звернувшись до суду у 2014 році, тому вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача штрафів не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню. Позивачем правильно визначено період нарахування пені з 16 березня 2014 року по 22 вересня 2015 року, позовну давність до вказаних вимог не пропущено, однак розмір пені - 8 025,85 грн є завищеним, тому на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) апеляційний суд дійшов висновку про зменшення розміру пені до 2000 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року, а рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом помилково стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка утворилася в період з 16 березня 2014 року по 22 вересня 2015 року, оскільки заочним рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 12 червня 2014 року було відмовлено в задоволенні зазначених вимог, тобто в цій справі позивач повторно заявив одну й ту саму вимогу за один і той же період часу, яка ґрунтується на підставі одного й того ж кредитного договору. Крім цього, заочне рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 12 червня 2014 року було скасоване ухвалою цього ж суду від 24 січня 2017 року і справа розглядається Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області, тому висновок апеляційного суду у цій справі про переривання позовної давності є помилковим. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що прострочена заборгованість виникла 29 березня 2007 року, тому з цієї дати ПАТ КБ «ПриватБанк» дізналося про порушення свого права та розпочався відлік позовної давності, який закінчився 29 березня 2010 року. Крім цього, кредитним договором передбачено строк його виконання до 13 червня 2008 року, тому позовна давність за цим договором спливла 13 червня 2011 року. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» вперше звернулося до суду з позовом лише 27 січня 2014 року, то рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності є законним та обґрунтованим.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали з Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до закінчення касаційного провадження у справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу № 334/8842/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення апеляційного суду (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам рішення місцевого суду та оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідають.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 15 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з яким кредитор надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 2 275,00 грн на строк 24 місяці до 13 червня 2008 року включно зі сплатою 2,09 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом.

Кредитний договір складається із заяви позичальника від 15 червня 2006 року № DNH4KР29540417, підписаної відповідачем, та умов надання споживчого кредиту фізичним особам.

У заяві сторони визначили, що позичальник щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця, повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 121,91 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 12 червня 2014 року у справі № 334/730/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № DNH4KР29540417 від 15 червня 2006 року в розмірі 11 390,21 грн, однак, незважаючи на наявність судового рішення, позичальник не виконує зобов`язань за кредитним договором, заборгованість не погашає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, однак у зв`язку з пропуском ПАТ КБ «ПриватБанк» позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, вважав за можливе застосувати наслідки спливу позовної давності, встановлені частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд, виходив з того, що банк звернувся до суду з цим позовом про стягнення заборгованості з дотриманням позовної давності, оскільки рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 12 червня 2014 року з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором, тому підлягає стягненню заборгованість за процентами, яка станом на 22 вересня 2015 року складає 2 025,39 грн, а також пеня в розмірі 2000 грн.

Верховний Суд не погоджується з цими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок про те, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом, то вимоги про стягнення таких процентів є необґрунтованими. Отже, відсутні правові підстави для застосування позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку із спливом позовної давності, місцевий суд не звернув уваги на те, що строк виконання основного зобов`язання згідно з умовами укладеного між сторонами у цій справі кредитного договору закінчився 13 червня 2008 року, тому після зазначеної дати банк не мав правових підстав для нарахування процентів та неустойки.

Таким чином, вимоги банку про стягнення заборгованості за процентами, пенею та штрафами, нарахованими після 13 червня 2008 року, є необґрунтованими.

У зв`язку з наведеним безпідставним є і висновок апеляційного суду про часткове задоволення позову.

Позивач скористався своїм правом на стягнення заборгованості за кредитним договором, яка виникла в межах строку кредитування, про що свідчить позовна заява, подана 27 січня 2014 року до Ленінського районного суду міста Запоріжжя, за змістом якої ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача всю суму заборгованості за тілом кредиту, нараховані на той час проценти та штрафи. В цій справі банк просив стягнути різницю між загальною сумою заборгованості та тією, яка вже стягнута рішенням суду.

Враховуючи викладене, в задоволенні позову банку у цій справі слід відмовити у зв`язку з безпідставністю заявлених вимог, тобто з інших правових підстав, ніж це зробив суд першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, Верховний Суд дійшов висновку про вихід за межі доводів та вимог касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог банку за спливом позовної давності й рішення апеляційного суду про часткове задоволення позову підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у зв`язку з його безпідставністю.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 1 461,60 грн, які підлягають стягненню з позивача на її корить.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 461 (одну тисячу чотириста шістдесят одну) грн 60 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов