ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 липня 2019 року

м. Харків

справа № 641/7033/18

провадження № 22-ц/818/3434/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2019 року, постановлене під головуванням судді Фанда О.А., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 26 квітня 2019 року), -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна та визнання права власності.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2019 року позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 24 листопада 2007 року. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 86/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 24 листопада 2007 року 14/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 7/100 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . Визнано, що ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 7/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6598,79 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі, застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року по 24 листопада 2007 року . ОСОБА_2 вважає, що періодичне спільне проживання сторін та факт народження дитини позивачкою, батьком якої він є, не є достатнім для визнання факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. При цьому відсутні підстави для зміни правового режиму квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказана нерухомість придбана ним в кредит, який ним особисто погашений. Тому зазначена квартира є його особистою приватною власністю. Крім того, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, оскільки квартира АДРЕСА_1 була набута ним в 2006 році, а шлюб між сторонами розірваний ще 21.10.2014 року. Відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2019 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доведеним є факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жовтня 2002 року по 24 листопада 2007 року . Частка квартири, яка відповідає сумі грошових коштів переданих позивачкою від продажу своєї квартири - 86/100 , має бути визнана за нею на праві особистою приватної власності. Інша частка у спірній квартирі - 14/100 є спільним майном сторін, яке набуте ними за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та має бути розподілена між сторонами у справі в рівних частках. При цьому, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки про порушення свого права ОСОБА_1 дізналася з наміру відповідача восени 2018 року продати спірну квартиру, до грудня 2017 року позивачка проживала у спірній квартирі.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) з 24 листопада 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.20 т.1). Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.21 т.1).

ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22 т.1).

Згідно договору купівлі-продажу від 17.03.2000 року ОСОБА_1 на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_4 .

За заявою позивачки, 17 жовтня 2006 року рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної в місті Харкові ради дозволено ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) у нотаріальній конторі оформити договір міни однокімнатної квартири АДРЕСА_4 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 (а.с.23 т.1).

27 жовтня 2007 року за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.А., реєстраційний номер 4200, позивачкою була продана однокімнатна квартира квартири АДРЕСА_4 за 166 650 грн.

Того ж дня, 27 жовтня 2007 року, за договором купівлі-продажу, який також посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.А., реєстраційний номер 4209, ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Спірна квартира придбана на суму еквівалентну 38 000 доларів США, що станом на 27.10.2006 року складало 191 900 грн.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що з жовтня 2002 року по 24 листопада 2007 року вона з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності сторін, незважаючи на те, що право власності на неї зареєстровано за відповідачем. ОСОБА_1 зазначає, що на придбання спірної квартири вона внесла кошти у розмірі 166 650 грн., які отримала від продажу своєї квартири АДРЕСА_4 , яка належала їй на праві приватної власності. Решта коштів були внесені нею та відповідачем спільно, а саме: в АКІБ «УкрСиббанк» на ім`я ОСОБА_2 був отриманий кредит, вона була поручителем за кредитним договором. Після розірвання шлюбу вона з сином проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Проте у вересні 2018 року дізналася, що відповідач має намір продати вказану квартиру. Право спільної сумісної власності на квартиру ОСОБА_2 заперечує. Тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та відповідача з 1 січня 2004 року по 24 листопада 2007 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набутим за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу 26/200 частин двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 13/200 частин вказаної квартири в порядку розподілу спільного майна; визнати за нею право особистої приватної власності на 87/100 частин вказаної квартири.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Згідно ч. ч. 1, 2ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно ж до ч. 1ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Разом з тим, в ст. 74 СК України законодавець закріпив, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя).

У п. 20 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при застосуванні статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Зазначені правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11 та у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-148цс12.

Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наявної в матеріалах справи копії паспорта відповідача убачається, що він з 19 квітня 2006 року був зареєстрований за адресою належної позивачці на той час квартири АДРЕСА_4 (а.с.62 т.2) і знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою лише 01.11.2006 року з одночасною реєстрацією у спірній квартирі.

Також в паспорті міститься відмітка про розірвання попереднього шлюбу відповідача у 2000 році.

Зі змісту договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 163-164 т.1), договору іпотеки (а.с. 138-141 т.1) та договору поруки (а.с. 105 т.1) убачається, що місцем свого проживання на час придбання спірної квартири ОСОБА_2 зазначав саме адресу належної позивачці на той час квартири АДРЕСА_4 , де, за словами ОСОБА_1 , вони і проживали однією сім`єю із відповідачем.

Після придбання спірної квартири, 08.11.2006 року позивачка зареєструвалася у спірній квартирі та стала там проживати разом із відповідачем та їхнім сином ОСОБА_4 , 2003 року народження.

Доводів на спростування зазначених обставин ОСОБА_2 суду не надав.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 у липні 2006 року отримав сертифікат на абонентський ввод послуг телекомунікаційної мережі за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.175-178 т.1), що також підтверджує факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі, що належала позивачці.

Факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтвердили також свідки, допитані у суді першої інстанції, показанням яких судом надано належну оцінку.

Доказів на спростування того, що з 01 січня 2004 року по 24 листопада 2007 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, - відповідачем суду не надано.

Відповідачем не спростовано, а показаннями свідків підтверджено, що за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторони мали спільний бюджет, мало місце взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами, вели спільне господарство, в іншому шлюбі не перебували.

Висновок суду першої інстанції про те, що доведеним є факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 24 листопада 2007 року, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. А доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

За змістом ст.60СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Матеріали справи свідчать про те, що за час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, 27 жовтня 2006 року , ними на ім`я відповідача була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Чуприною Г.О. за реєстраційним номером №4209, за 191900 грн. (а.с.9, 163 т.1).

При цьому в той же день, 27 жовтня 2006 року, ОСОБА_1 за договором купівлі - продажу, посвідченим приватним нотаріусом Чуприною Г.О. за реєстраційним номером №4200 продала квартиру АДРЕСА_4 , яка належала їй на праві приватної власності за 166650 грн. (а.с. 15 т.1).

Грошові кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 у сумі 166 650 грн. були передані позивачкою цього ж дня за договором купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , оскільки ціна двокімнатної квартири становила 191 900 грн. Сторонами в цей же день було одержано кредит на суму 10 000 доларів США, який був оформлений на відповідача. Разом з тим ОСОБА_1 виступила поручителем за вказаним кредитним зобов`язанням відповідача (а.с.16 т.1).

Вказані договори купівлі-продажу укладені в один і той саме день, посвідчені одним і тим саме нотаріусом. При цьому договір продажу ОСОБА_1 своєї квартири укладений першим.

Також з наявного в матеріалах справи договору від 04.10.2006 року про взяття на себе зобов`язань укласти договір купівлі-продажу (а.с.24 т.1) убачається, що 04.10.2006 року ОСОБА_1 (після шлюбу - ОСОБА_1 ) взяла на себе зобов`язання укласти договір купівлі-продажу спірної квартири у строк до 15.11.2006 року за суму 191900 грн., на підтвердження чого нею було передано власнику квартири, майбутньому продавцю, грошові кошти в сумі 5050 грн., які будуть зараховані при укладенні договору купівлі-продажу в рахунок вартості квартири.

Крім того як зазначено вище за заявою позивачки, 17 жовтня 2006 року рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної в місті Харкові ради дозволено ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) у нотаріальній конторі оформити договір міни однокімнатної квартири АДРЕСА_4 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 (а.с.23 т.1).

Всі вищезазначені докази свідчать про те, що позивачка мала намір придбати спірну двокімнатну квартиру для себе та своєї родини за рахунок коштів, одержаних від продажу належної їй однокімнатної квартири та частково за кредитні кошти.

Суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про те, що за позивачкою слід визнати особистою приватною власністю 86/100 частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки вона придбана за її особисті кошти. А 14/100 частин вказаної квартири є об`єктом спільної сумісної власності сторін, як набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За позивачкою також обгрунтовано визнано право власності на 7/100 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 7/100 частини спірної квартири.

Посилання відповідача на те, що відсутні підстави для зміни правового режиму квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказана нерухомість придбана ним в кредит, який ним особисто погашений, - не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що кредит погашений особисто ОСОБА_2 .

Натомість достовірно встановлено факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом дії кредитного договору.

Доводи про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, - також є безпідставними, оскільки лише восени 2018 року ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права з наміру відповідача продати спірну квартиру. До цього часу вона вільно володіла та користувалася спірною квартирою.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність позовних вимог є справедливим, відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 05.08.2019 року.