ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року

м. Харків

справа № 643/8925/17

провадження № 22-ц/818/1234/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

позивач: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

відповідач: ОСОБА_4 ,

третя особа: ОСОБА_5

розглянув в порядку спрощеного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року в складі судді Ференчук О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення.

Позов мотивований тим, що вони та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . В травні 2016 року без їх згоди приїхали та оселилися в спірній квартирі ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Відповідачі створили умови неможливі для сумісного проживання, а саме чинять їм перешкоди у користуванні власністю. Тому, з урахувнанням останніх уточнень просили суд виселити зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_7 і ОСОБА_4 та заборонити їм вселятися до зазначеної квартири без їх дозволу.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_8 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали.

Відповідач ОСОБА_4 заявлені вимоги не визнала у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснивши що він є співвласником спірної квартири, тому його дружина ОСОБА_9 та її матір ОСОБА_4 мають право на проживання з ним в спірній квартирі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погодившись із зазначеним заочним рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм процесуального права, просять вказане рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив відсутність згоди позивачів, як співвласників житлового приміщення, на вселення відповідачів до спірного житла.

Відповідачі систематично порушують правила співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі.

Крім того, судом не надано належної оцінки факту реєстрації фіктивного шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , зареєстрованого 22 вересня 2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_10 , зазначає, що її чоловік є співвласником спірної квартири, а тому вона разом з ОСОБА_4 мають рівні права на користування спірною квартирою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Залишаючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_5 є співвласниками квартири, а відповідач ОСОБА_8 є дружиною співвласника спірної квартири, а відповідач ОСОБА_4 матір`ю ОСОБА_8 , тому підстав для їх виселення немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 25 липня 2006 року.

Матеріали справи свідчать про те, що у спірній квартирі зареєстровані: з 18 листопада 1971 року ОСОБА_2 (мати); з 15 травня 1996 року ОСОБА_5 (син); з 29 квітня 1998 року ОСОБА_1 (син).

З травня 2016 року в спірній квартирі стали проживати ОСОБА_8 та її мати ОСОБА_4 . Данні обставини визнані учасниками справи, а тому відповідно ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

22 вересня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено шлюб.

Як вбачається з наданих матеріалів справи між сторонами виникли неприязні відносини.

Так, у червні 2017 року ОСОБА_1 звертався до Московського відділу ГУ НП в Харківській області із заявою про вжиття заходів щодо вирішення питання по виселенню ОСОБА_11 , та ОСОБА_4 зі спірної квартири.

Згідно відповіді Московського відділу ГУ НП в Харківській області від 29 червня 2017 року відсутні обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

У травні 2016 року відповідачі вселились до спірної квартири, як члени сім`ї співвласника квартири ОСОБА_5 , та почали проживати у квартирі.

Будь-яких письмових договорів між позивачами та відповідачами щодо проживання відповідачів, укладено не було, однак те, що відповідачі вселились у квартиру у травні 2016 року, а з позовом позивачі звернулись лише липні 2017 року обґрунтовано прийняті судом першої інстанції як згоду позивачів.

Як на підставу позовних вимог позивачі посилались на вимоги ч.1 ст.116 ЖК України, а саме те, що наявні підстави для виселення відповідачів з квартири, оскільки проживання відповідачів у вказаній квартирі чинить їм перешкоди, як власникам, у користуванні майном. Зазначали, що відповідачі перестали шукати собі інше житло, жодним чином в утриманні квартири, ремонті та оплаті комунальних послуг не приймають, чим завдають значних матеріальних збитків, створюють в квартирі антисанітарні умови, чинять перешкоди ОСОБА_1 співвласнику квартири, перешкоди у користуванні квартирою, він не може вільно приходити до квартири, постійно провокують на скандал ОСОБА_2 , влаштовують дрібні інтриги та сварки.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

За нормою ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ЖК УРСР.

Так ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Будь-яких даних стосовно того, що відповідачі чинять перешкоди позивачам у користуванні власністю, систематично псують, руйнують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, матеріали справи не містять.

При ухвалені рішення суду судом першої інстанції також обґрунтовано було прийнято до уваги те, що 22 вересня 2017 року між ОСОБА_5 співвласником квартири та ОСОБА_7 було укладено шлюб, а ОСОБА_4 матір ОСОБА_8 1938 року народження.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 08 серпня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний