Справа № 182/4956/19
Провадження № 2-о/0182/178/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.08.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого- судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Нікопольський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та ОСОБА_2 , про встановлення факту розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території Донецької області, а саме: в м.Дебальцево Донецької області України.

В обґрунтування своєї заяви зазначає, що у 18.08.1984 року між ним та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано шлюб Дебальцевським міським відділенням РАГС за актовим записом № 213. В шлюбі у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 1995 року вони з ОСОБА_2 проживають окремо. В 2014 році він покинув м.Дебальцеве, яке на даний час є тимчасово окупованою територією, та виїхали до м.Нікополь Дніпропетровської області, а ОСОБА_2 продовжила проживати на території міста Дебальцеве. Рішенням Дебальцівського міського суду Донецької області по справі № 2-185-95 від 25.04.1995 року за позовом ОСОБА_2 до нього шлюб, що був зареєстрований Дебальцевським міським відділенням РАГС у 1984 році за актовим записом № 213, було розірвано. Участі у судовому засіданні він не приймав. Про зазначене рішення його повідомила ОСОБА_2 . При зверненні до Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області йому було відмовлено в державній реєстрації розірвання шлюбу в зв`язку з тим, що аналіз представлених ним документів для реєстрації розірвання шлюбу не відповідають вимогам чинного законодавства. Як передбачено ч.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст.18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення, дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussian, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussian, 23.02.2016, §142). Таким чином, вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів розірвання шлюбу особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, йому необхідно для державної реєстрації факту розірвання шлюбу, оскільки отримати належним чином засвідчене свідоцтво про розірвання шлюбу не має можливості, у зв`язку з тим, що місто Дебальцеве є окупованою територією України, відповідно до ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Встановити факт розірвання шлюбу можливо тільки в суді, тому він вимушений звернутися до суду з цією заявою. Відповідно до п.п.13 п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. За таких обставин звернувся до суду.

Заявник в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримав та просить суд її задовольнити (а.с.14).

Представник заінтересованої особи Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти її задоволення не заперечує (а.с.16).

Заінтересована особа ОСОБА_2 до суду не з`явилась. Справа слухалась у її відсутність.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно зі ст.18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом.

В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Європейський суд з прав людини у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussian, 23.02.2016) констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92).

ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussian, 23.02.2016, §142).

Як встановлено судом, 18.08.1984 року між заявником та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Дебальцевським міським відділенням РАГС за актовим записом № 213 (а.с.12). В 2014 році заявник покинув м.Дебальцеве, яке на даний час є тимчасово окупованою територією, та виїхав до м.Нікополь Дніпропетровської області (а.с.3). Рішенням Дебальцівського міського суду Донецької області по справі № 2-185-95 від 25.04.1995 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 шлюб, що був зареєстрований Дебальцевським міським відділенням РАГС у 1984 році за актовим записом № 213, було розірвано (а.с.5-8). Участі у судовому засіданні заявник не приймав. Про зазначене рішення його повідомила ОСОБА_2 .

При зверненні до Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з вищевказаним рішенням, отримав відмову в державній реєстрації розірвання шлюбу в зв`язку з тим, що представлені ним документи для реєстрації розірвання шлюбу не відповідають вимогам чинного законодавства (а.с.4). Встановити факт розірвання шлюбу можливо тільки в суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.4, 5, 18, 76, 81, 315, 316, 318, 319, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Нікопольський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про встановлення факту розірвання шлюбу - задовольнити.

Встановити факт розірвання шлюбу 25.04.1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроджениці м.Дебальцеве Донецької області Українська РССР, зареєстрованого 04.02.1986 року, Дебальцевським міським відділенням РАГС за актовим записом № 213.

Визнати чинним Рішення Дебальцевського міського суду Донецької області України від 25 квітня 1995 року (справа № 241) про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зобов`язати Нікопольський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області виконати Рішення Дебальцевського міського суду Донецької області України від 25 квітня 1995 року (справа № 241) про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та внести відомості про розірвання шлюбу в актовий запис.

Рішення підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, що відповідає вимогам п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал