Справа № 136/2152/18
Провадження № 22-ц/801/1589/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 рокуСправа № 136/2152/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Сала Т.Б., Стадника І.М.,

за участі секретаря судового засідання Куленко О.В., представника скаржника, позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» адвоката Ткача Ю.А., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за по-зовом

Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до

ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2019 року, ухвалене в примі-щенні суду в смт. Липовець Вінницької області за головування судді Кривенка Д.Т.,

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приват-банк» ( далі - АТ КБ «Приватбанк» ) звернулося у Липовецький районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної забор-гованості, посилаючись на наступні обставини. 03 лютого 2011 року сторони у справі уклали кредитний договір № б/н шляхом підписання відповідачкою зая-ви, згідно якої вона отримала кредит у розмірі 14 400,00 гривень у вигляді вста-новленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду про те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами на-дання банківських послуг, Тарифами Банку, викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір, що підтверджується під-писом у заяві. Банк має право на зміну Тарифів, викладених на банківському сайті, інших умов обслуговування рахунків, що передбачено у підпунктах 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується Умо-вами та правилами надання банківських послуг, де передбачено його право у будь-який момент змінити кредитний ліміт.

Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту. У випадку змі-ни тарифів, інших частин договору банк зобов`язаний інформувати позичальни-ка щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених у підпункті 1.1.3.1.9 договору, а позичальник зобов`язаний отримати виписку про стан та про здійснені операції по карткових рахунках. Неотримання або несвоєчасне отримання позичальником виписок про стан ра-хунків не звільняє його від виконання зобов`язань за укладеним договором. У разі незгоди із змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку позичальник має право надати банку заяву про розірвання договору, ви-конавши при цьому умови правочину, визначені у підпункті 2.1.1.5.4. ( пога-сити виниклу перед банком заборгованість ). У випадку невиконання позичаль-ником своїх зобов`язань за укладеним договором банк вправі вимагати їх до-строкового виконання.

Відповідачка своєчасно не надавала позивачеві кошти для погашення забор-гованості за кредитом та відсотками, іншими витратами відповідно до умов до-говору, що відображено у розрахунку заборгованості за договором, не виконав-ши, таким чином, свої зобов`язання за дійсним правочином. Станом на 02 жовт-ня 2018 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 12 932,70 гри-вень, з яких: 897,72 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 3 688,25 гривень - заборгованість з відсотків за користування кредитом, 7 254,70 гривні - нарахо-вана пеня, 500,00 - штраф ( фіксована частина ), 592,03 гривні - штраф ( про-центна складова ).

Укладений сторонами кредитний договір відповідно до підпункту 1.1.7.11 цього правочину діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо про-тягом цього строку жодна із сторін правочину не проінформує другу сторону про розірвання договору, останній автоматично лонгується на той же строк.

Відповідачка ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх зобов`язань, за-боргованість перед банком у повному обсязі не погашає, що спонукало банк звернутися в суд з даним позовом. Банк просив суд стягнути на його користь з відповідачки заборгованість за кредитним договором від 03 лютого 2011 року № б/н у розмірі 12 932,70 гривень та судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1762,00 гривень ( а. с. 4-6 ).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено ( а. с. 71-73 ).

Не погоджуючись з ухваленим 24 квітня 2019 року рішенням суду першої інстанції, представник банку Крилова О.Л. оскаржує його в апеляційному по-рядку, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову банку у повному обсязі. Скаржниця не згідна з оскар-жуваним рішенням суду, вважає його незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, за недостатньо пов-ного дослідження письмових доказів, дійсних обставин справи, що мають для неї значення ( а. с. 77-93 ).

Ухвалою апеляційного суду від 02 липня 2019 року представнику АТ КБ «Приватбанк» Криловій О.Л. поновлений строк на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2019 року ( а. с. 96 ).

Отримавши 05 липня 2019 року судову ухвалу про відкриття апеляційного провадження у справі, про що свідчить додане до матеріалів справи рекомендо-ване повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 не скористалася своїм правом подати до суду апеляційної інстанції у письмовій формі відзив на апеляційну скаргу банку.

У судове засідання апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 не з`яви-лася про день, час та місце розгляду справи вона повідомлена завчасно в уста-новленому порядку ( повідомлення у матеріалах справи), будь-яких заяв від неї щодо відкладення з поважних причин розгляду справи не надходило. Врахову-ючи вказані об`єктивні обставини, у відповідності до норм статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути дану справу по суті апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції у відсутності відповідачки ОСОБА_1 , яка не з`явилася у судове засідання з невідомих причин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представника позивача адвоката Ткача Ю.А., дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і об-ґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апе-ляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга пред-ставника банку Крилової О.Л. підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає цим вимогам, воно є помилковим в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгова-ного тіла кредиту. У цій частині оскаржуване судове рішення суперечить фак-тичним обставинам справи, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рі-шення. Суд завдяки відповідним нормам цивільного процесуального законодав-ства розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику ) сторін в судове засідання, що призвело до недотри-мання таких принципів цивільного судочинства як його пропорційність та дис-позитивність, змагальність сторін.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є віль-ними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. При укла-денні 03 лютого 2011 року договору сторони у справі керувалися частиною пер-шою статті 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних фор-мах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до за-пропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, Тари-фи Банку, викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких об-слуговується ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що 03 лютого 2011 року ОСОБА_1 , ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, з Тарифами банку, підпи-сала заяву № б/н, якою виявила бажання отримати в кредит кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, отримала платіжну картку «Універсальна» із зобов`язанням до 25 числа місяця, що слідує за міся-цем, у якому були здійснені трати, за користування кредитом сплачувати банку проценти у зазначеному у Тарифах розмірі, що діє на дату нарахування та вка-заний на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтерджується пунктом 2.1.1. 12.6 договору. В останньому передбачені умови, що діють у випадках недотримання сторонами своїх зобов`язань. Підпункти 9.3., 9.4. Умов та правил надання банківських по-слуг визначають, що карткові рахунки відкриваються на невизначений строк за виключенням настання умов, викладених у підпунктах 9.6., 9.7.; у випадку пе-ревикористання платіжного ліміту по картці і непогашення його клієнтом про-тягом шести місяців картка закривається, наступне поновлення її дії можливе лише після повного погашення клієнтом виниклої заборгованості. Підпунктом 1.1.3.2.3 згаданих Умов та правил передбачена можливість односторонньої змі-ни Тарифів, інших невід`ємних частин договору. Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шля-хом надання виписки по картковому рахунку на умовах, визначених у підпункті 1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг. Згідну підпункту 1.1.2.3. до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан карткових рахунків і здійснені по них операції.

Відмовляючи у позові АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції посилався на те, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували можливість доступу позичальниці до кредитних коштів, отримання нею кредитної картки з ПІН кодом. Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що у відповідачки виникли будь-які зобов`язання перед банком у зв`язку з підписанням анкети-заяви про приєднан-ня до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк». Суд першої інстанції критично оцінив розрахунок заборгованості та виписку по ра-хунку боржниці через виготовлення їх самостійно позивачем та неознайомлен-ня і погодження їх з відповідачкою. Хоча в цій частині позиції суду належало б також врахувати власну позицію щодо права боржниці явитися чи не явитися в судове засідання, подати чи ні заперечення ( відзив ) проти позову.

Окремо суд першої інстанції зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_1 не містить повних відомостей, які б дозволяли пе-ревірити вірність нарахування відсотків тощо, строки виникнення заборговано-сті за кожним платежем та напрямки зарахування грошових коштів, якщо такі проводилися. За таких обставин суд визнав наданий розрахунок таким, що не є безспірним доказом розміру грошових вимог банку до відповідачки.

З таким висновком суду першої інстанції поністю не погодитися немож-ливо.

Частиною другою Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального за-конодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відпо-відно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України ( в редак-ції 2004 року ) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основополож-них свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстроннім судом, встановленим за-коном, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього криміналь-ного обвинувачення.

У пункті 33 свого рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конституції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Ко-дексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає ци-вільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасни-ками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсут-ність обставин ( фактів ), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх пред-ставників, письмових та речових доказів, висновків експертів ( стаття 76 ЦПК України ).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення мо-же випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між со-бою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції від 24 квітня 2019 року, пред-ставник АТ КБ «Приватбанк» Крилова О.Л., виклавши у скарзі фактичні обста-вини справи, наголошує на порушенні судом першої інстанції таких принципів процесуального права як рівності сторін перед законом і судом, замагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства. Скаржниця стверджує про на-дання суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження заявленого позову. Натомість відповідачка, будучи повідомленою про відкриття провадження у справі з приводу її боргу перед банком, не оспорила, не заперечилв розмір обчисленої заборгованості, сам факт укладення договору приєднання, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», тому судове рішення, на її думку, грунтується на припущеннях, що заборонено нор-мами частини шостої статті 81 ЦПК України. Представник банку наполягає на доведеності позову щодо надання ОСОБА_1 усієї інформації з умов креди-тування, адже вона 03 лютого 2011 року погодила та підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка передбачає певні та конкретні істотні умови дійсного договору. Відсутність підпису відповідачки на Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про неознайомлення боржниці з ними чи про відсутність договірних правовідносин між сторонами у справі, відсутність за-боргованості. Вона підписала заяву позичальника, чим засвідчила згоду з умо-вами кредитування у позивача та отримання кредиту саме на таких умовах. Скаржниця доводить отримання картки ОСОБА_1 з визначенням кредит-ного ліміту, посилається на Постанову НБУ від 17 грудня 2003 року «Про зат-вердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах», де пунктом 2.2. передбачено, що іденти-фікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт уже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України. Вико-ристання кредитних коштів відповідачкою розпочато з листопада 2013 року, що убачається з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, та виписки про рух коштів по картковому рахунку. ОСОБА_1 неодноразово користува-лася кредитними коштами, частково сплачувала заборгованість, висловлюючи таким чином свою згоду з формою договору, його умовами. Далі скаржниця на-дає пояснення розрахунку заборгованості та виписці про рух коштів на карт-ковому рахунку, стверджує про помилковість оскаржуваного рішення суду в ці-лому, просить апеляційну скаргу задоволити.

Доводи апеляційної скарги представника банку Крилової О.Л. заслуговують на увагу в окремій частині та підлягають задоволенню у вимозі що стягнення на користь банку заборгованого тіла кредиту.

Як уже зазначалося, відповідачка ОСОБА_1 , ознайомившись з Пам`ят-кою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами АТ КБ «Приватбанк», власноручно підписавши 03 лютого 2011 року анкету-заяву про приєднання до них ( а. с. 9 ) з клопотанням про оформлення на своє ім`я платіжної кредитної картки, отримала кредит у сумі 14 400,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою обумовлених відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за креди-том з кінцевим терміном повернення, що відповідав строку дії картки, отримав-ши останню в особисте користування. Будь-яких заперечень щодо того, що під-писана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами корисування платіжною карткою, Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, позичальниця не висловила, суму нарахованої заборгованості не заперечила.

Укладення договору таким чином по суті не суперечить чинному законодав-ству України. Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими згідно з актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або ін-ша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися на-лежним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною першою статті 599 цього Кодексу передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з положеннями статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язан-ня є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання ). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до підпункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні систе-ми та переказ коштів в Україні» платіжна картка - це спеціальний платіжний за-сіб у вигляді емітованої у встановленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості то-варів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Згідно з визначенням статті 633 ЦК України договори, які укладаються бан-ком з фізичними особами є публічними. Умови публічного договору встанов-люються однаковими для усіх споживачів.

З розрахунку заборгованості за договором від 03 лютого 2011 року № б/н, укладеним між сторонами у справі, убачається, що боржниці був встановлений певний кредитний ліміт, безспірно прослідковується, що вона користувалася кредитними коштами ( графа «витрати клієнтом кредитних коштів», отриму-вала їх, здійснювала певні розрахунки ( графа «сума внесених клієнтом коштів на погашення заборгованості» ). З указаного розрахунку заборгованості убача-ється, що ОСОБА_1 частково періодично погашала заборгованість перед кредитором. Останній раз на погашення заборгованості нею внесено одну ти-сячу гривень 28 липня 2017 року.

Колегія суддів апеляційного суду підкреслює, що фактично ОСОБА_1 умови кредитного договору, розрахунок заборгованості за договором не оспо-рює.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони по-винні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент ( споживач послуг банку ) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виник-нення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за догово-ром визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпе-чення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку кредиту-вання кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно да частини першої статті 148 ЦК України позикодавець має пра-во на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процен-тів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку Укра-їни. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомі-сяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути по-зикодавцеві позику ( грошові кошти у такі самій сумі або речі, визначені родо-вими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені до-говором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею ) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі пору-шення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у від-сотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день просрочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предме-том неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо пред-метом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або ак-том цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своє-часно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відпо-відно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином у разі укладення кредитного договору проценти за користу-вання кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом ( розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства ) та до-говірні ( розмір та підстави стягнення яких визначаються в самому договорі ).

У анкеті-заяві позичальниці ОСОБА_1 від 03 лютого 2011 року процент-на ставка не зазначена. Крім цього у підписаній сторонами заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки ( пені, штра-фів ) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного роз-міру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту ( сума, яку фактично отримала в борг ОСОБА_1 ), стяг-нути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредит-ними коштами. Позивач, обгрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної забор-гованості за договором від 03 лютого 2011 року, посилався на витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт та Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку як невід`ємні частини спірного договору. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме зазначені витяги з Тарифів та Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анке-ту-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у При-ватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки ( пені, штрафів ), та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що повинні були бути пред-ставленими банком суду, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони ( банку ), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ( провадження № 6-16цс15 ) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

До правовідносин у цій справі неможливо застосувати частину першу статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запро-понованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим банком у період з часу виникнення спірних правовідносин ( 03 лютого 2011 року ) до моменту звернення в суд з указаним позовом ( 18 жовтня 2018 року ). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов у будь-яких редакціях, що найбльш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без надання підтверджень про конкретні запропоно-вані відповідачці Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві-анкеті домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредит-ними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані бан-ком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не мо-же грунтуватися на припущеннях. Обгрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Умови та правила надання банківських послуг Приватбанком, на які остан-ній посилається, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збіль-шують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної сторони, якщо вони не підписані, викликають сумнів у досто-вірності, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосредньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов і приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універ-сальна 30 днів пільгового кредиту», з Умов та правил надання банківських по-слуг Приватбанком, на які посилається позивач у цій справі, не надані суду як доказ із підписом ОСОБА_1 про ознайомлення з ними, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 лютого 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вва-жати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встанов-лена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки ( пені, штрафів ) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У цій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції є правильним та підлягає залишенню без змін.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, ін-ших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у роз-мірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Разом з тим, раховуючи, що фактично отримані та використані позичальни-цею кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, на підставі части-ни другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк ( термін ) виконан-ня боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, що свідчить про порушен-ня його прав, тому останній вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шля-хом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отрима-ної суми кредитних коштів.

Таким чином позов АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованої суми тіла кредиту підлягає задоволенню.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права. Непра-вильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлу-мачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір поклада-ється на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змі-нює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» Крилової Олени Леонідівни задоволити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості скасувати в частині відмови у позові щодо стягнення суми тіла кредиту.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задо-вольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 -ня, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої та мешкаючої в АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», , рах. № НОМЕР_2 ( для погашення заборгова-ності та судових витрат ), МФО № 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемо-ги, буд. № 50, у погашення кредитної заборгованості станом на 02 жовтня 2018 року за договором від 03 лютого 2011 року № б/н у розмірі 897,72 гривень ( ві-сімсот дев'яносто сім гривень 72 коп. ), що становить непогашене тіло кредиту, 122,28 гривні ( сто двадцять дві гривні 28 коп. ) у відшкодування судового збо-ру, сплаченого за подання позовної заяви, 183,42 гривні ( сто вісімдесят три гривні 42 коп. ) судового збору, сплаченого банком на користь держави при по-данні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді Т.Б. Сало

І.М. Стадник