РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/5405/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/835/19

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - АТ КБ "ПриватБанк",

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Михайлова Володимира Олександровича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року (ухвалене у складі судді Красовського О.О., повний текст рішення суду виготовлено 02 березня 2019 року) у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання окремих положень кредитного договору недійсними, -

в с т а н о в и в :

25 листопада 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 04.09.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладеного кредитний договір № ROHSGA, згідно умов якого ПАТ КБ "ПриватБанк" зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 23920,77 дол США на термін до 04.09.2028 року, а ОСОБА_1 - повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

ПАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі: видав ОСОБА_1 кредит, у розмірі 23920,77 дол США.

В порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_1 не виконав своїх кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, у розмірі 14675,99 дол США, що складає 376145,62 грн.

Просили суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість у розмірі 14675,99 дол США, що за курсом НБУ 25,63 від 14.11.2016 року, складає 376145,62 грн.

25 вересня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до АТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання окремих положень кредитного договору недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що укладений між ним та банком кредитний договір порушує його права як споживача фінансових послуг.

Кредитний договір містить умови, які є несправедливими та суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків. Такими умовами є: п. 2.1.3, п. 2.1.4, п. 2.2.2, п. 2.2.3, п. 2.2.9., п. 2.3.1, п. 2.3.8, п. 3.2, п. 4.2, п.п. 5.4., 5.5., п. 8.1. в частині надання 450 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, надання 326,29 дол.США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, надання 77,08 дол.США - для сплати

особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 8067,40 дол.США на сплату страхових платежів, у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку

заборгованості за Кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту,винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного Договору. п. 8.2. в частині надання права Банку перераховувати кредитні кошти, а саме винагороду за надання фінансового інструменту Банку у розмірі 450 дол. США, на оплату страхових платежів у розмірі 403,37 дол.США на поточний рахунок Страхової компанії "Інгосстрах" (з якою позивач не укладав договори страхування).

Відповідач, без узгодження з позивачем та без роз`яснення відповідних правових наслідків, видав позивачеві кредит, в розмірі 8067,40 дол США на сплату стразових платежів і сам розпорядився вказаними коштами, не враховуючи включення до тіла кредиту різних винагород, комісій, процентів.

Відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та необхідні, зокрема, ч. 4 ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів" та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а саме: не надав позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості - значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Відповідач скористався тим, що йому об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг.

Просив суд визнати недійсним пункти 2.1.3, 2.1.4, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.9, 2.3.1, 2.3.8, 3.2, 4.2, 5.3, 5.4, 5.5, 8.1, 8.2 кредитного договору № ROHSGA від 04.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк".

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року задоволено позов АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № ROHSGA від 04.09.2008 року в сумі 14675,99 дол. США.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання окремих положень кредитного договору недійсними відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано обґрунтованістю позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" та безпідставністю зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 Кредитний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі.

23 квітня 2019 року представником ОСОБА_1 адвокатом Михайловим В.О. подано до суду апеляційну скаргу у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні первісного позову АТ КБ "ПриватБанк" та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована незаконністю оскаржуваного рішення суду.

Вказує, що проведений позивачем розрахунок заборгованості та графік погашення платежів є необґрунтованим та його дані не узгоджуються з умовами кредитного договору.

У висновку судово-економічної експертизи встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору становила 25,46 % а абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення договору становило 54228,29 дол США, що повністю не відповідає реальним умовам кредитного договору.

Позивачем не надано суду повний обсяг документів бухгалтерського обліку, які відображають здійснення операцій за договором, а тому позовні вимог є необґрунтованими.

Вчинений сторонами правочин містить несправедливі умови, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду ОСОБА_1

Безумовною обставиною, яка порушує права позивача є те, що кредитний договір не містить загальної процентної ставки, тобто він позбавлений можливості провести аналіз умов кредитного договору на предмет нарахування суми оплат з щомісячними платежами, включаючи винагороди, комісії, пені, проценти, страхові платежі.

Відповідач за зустрічним позовом без узгодження з позивачем та без роз`яснення відповідних наслідків видав позивачеві кредит в розмірі 8067,40 дол США на сплату страхових платежів та сам і розпорядився вказаними коштами, не враховуючи включення до тіла кредиту різних винагород, комісій, процентів, тощо.

Договори страхування ОСОБА_1 не укладалися.

АТ КБ "ПриватБанк" навмисно недотримано та порушено встановлені вимоги чинного законодавства та приписи НБУ для укладення оспорюваного кредитного договору, які визначені законом як істотні та необхідні.

26 червня 2019 року АТКБ "ПриватБанк" подано відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність рішення суду.

Вказує, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. На момент укладення договору, сторони не заявляли додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконували його, підписали додатки "Графік погашення кредиту", "Загальна вартість кредиту", які містять всю інформацію щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Окрім того, позивач за зустрічним позовом пропустив строк позовної давності.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що 04 вересня 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ROHSGA, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23920,77 дол США на наступні цілі: 15853,37 дол США - на споживчі цілі, з них 15000 дол США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 450 дол США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 326,29 дол США - для сплати страхового платежу страхування майна на перший рік дії кредиту, 77,08 дол США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 8067,40 дол США - на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому в п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості на строк з 04.09.2008 року по 04.09.2028 року (а.с. 15-18).

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 04.09.2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель) укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 18).

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилася заборгованість у розмірі, станом на 14.11.2016 року, 16531,91 дол США, яка складається з: 14675,99 дол США - заборгованість за кредитом; 1740,39 дол США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 51,43 дол США - заборгованість за комісіїєю за користування кредитом; 64,10 дол США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № ROHSGA (а.с. 4- 9).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Оскільки ОСОБА_1 порушено кредитні зобов`язання перед АТ КБ "ПриватБанк", що доведено позивачем, місцевим судом правомірно задоволено первісний позов та стягнуто з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 кредитну заборгованість за договором № ROHSGA від 04.09.2008 року в розмірі 14675,99 дол. США.

Судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання окремих положень кредитного договору недійсними.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, ОСОБА_1 покликався на те, що виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України в момент підписання кредитного договору, він був введений в оману щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а також на положення ст.ст. 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії ПАТ КБ "ПриватБанк" при укладанні оспорюваного кредитного договору, зокрема пунктів, дійсність яких оспорюється ОСОБА_1 , суперечили його волевиявленню, а також про наявність у таких діях умислу, спрямованого на введення його в оману.

Посилання позивача на те, що ПАТ КБ "ПриватБанк", укладаючи оспорюваний кредитний договір порушило положення Закону України "Про захист прав споживачів", внісши до нього положення, які є несправедливими, не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК України та ст.ст. 11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Однак жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення оспорюваних положень договору під впливом обману позивачем не надано, а судом не встановлено.

Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач має право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин.

Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення сторонами угоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів.

Погашення позичальником кредитної заборгованості протягом восьми років свідчить про те, що ним визнано умови кредитного договору та правовідносини, які виникли з банком на підставі оспорюваного кредитного договору.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80цс12.

ОСОБА_1 , звернувшись з позовом про визнання окремих положень кредитного договору недійсними, зокрема з підстав їх несправедливості, не довів у чому саме полягає несправедливість вказаних положень укладеного між сторонами правочину.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості первісного позову та безпідставності зустрічного, ОСОБА_1 не надано, а судом не встановлено.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Михайлова Володимира Олександровича залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 05 серпня 2019 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук