Єдиний унікальний номер 225/3675/16-ц Номер провадження 22-ц/804/1836/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 225/3675/16-ц

Провадження № 22-ц/804/1836/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів Корчистої О. І., Папоян В. В.,

за участю секретаря судового засідання Ситніка Д. Л.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області в складі судді Андреєва В. В. від 22 серпня 2016 року, ухвалене в м. Дзержинську Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» пред`явило позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 17 вересня 2012 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № МКLNF3.55603.001, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 1 181 000 грн 00 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом 22 % річних та комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1 % від суми ліміту кредитування строком до 15 вересня 2017 року.

У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим кредитним договором 17 вересня 2012 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були укладені окремі договори поруки № РХ029031.55587.001 та № РХ029031.55577.001.

Унаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором станом на 02 червня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 193 730 грн 79 коп., яка складається із: 147 152 грн 80 коп. поточної заборгованості за кредитом; 2 877 грн 66 коп. поточної заборгованості за процентами по кредиту; 43 700 грн 33 коп. простроченої заборгованості за процентами по кредиту.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 193 730 грн 79 коп.

Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 22 серпня 2016 року позов задоволений.

Рішення мотивовано тим, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, тому позивач має право на повернення кредиту, процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному кредитором. За правилом статті 554 ЦК України боржник, поручителі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відповідають перед кредитором солідарно.

Ухвалою цього ж суду від 15 травня 2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишити без задоволення.

У травні 2019 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачеві про оскаржене рішення стало відомо у квітні 2019 року. Суд безпідставно визнав доведеними позовні вимоги, оскільки матеріали справи не містять доказів про отримання позичальником будь-якої грошової суми. Також суд, стягуючи з відповідачів суму заборгованості за кредитом, не зважив на змінені позовні вимоги від 06.07.2016, у яких позивач просив стягнути лише витрати, пов`язані з публікацією оголошення в пресі.

У відзиві позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав подану ним апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується телефонограмою № 408 від 30.07.2019 (ас. 127), через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (ас. 131). Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (через співвідповідача ОСОБА_3 ) подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З урахуванням вимог цієї норми суд апеляційної інстанції не перевіряє законність і обґрунтованість рішення в частині вирішення вимог щодо позичальника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 , оскільки учасники справи не подали апеляційну скаргу на рішення в цій частині. ОСОБА_3 , який подав апеляційну скаргу, не має повноважень на ведення справи в суді від імені співвідповідачів, які мають цивільну процесуальну дієздатність.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 17 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - Банк) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МКLNF3.55603.001, відповідно до умов якого відповідачеві надається кредит у розмірі 1 181 000 грн 00 коп. на споживчі потреби зі сплатою процентів за користування кредитом 22 % річних і комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1 % від суми збільшення ліміту кредитування з терміном користування кредитом до 15 вересня 2017 року.

З метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором 17 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_1 і ОСОБА_3 були укладені окремі договори поруки, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Унаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором станом на 02 червня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 193 730 грн 79 коп., яка складається із: 147 152 грн 80 коп. поточної заборгованості за кредитом; 2 877 грн 66 коп. поточної заборгованості за процентами по кредиту; 43 700 грн 33 коп. простроченої заборгованості за процентами по кредиту.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 , крім іншого, обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Цей довід апеляційної скарги є прийнятним, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції судові виклики і повідомлення здійснювалися у порядку, визначеному главою 7 розділу І Цивільного процесуального кодексу України в редакції 2004 року.

Так, за правилом частин третьої, четвертої, дев`ятої статті 74 цього Кодексу судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (частини перша - четверта статті 76 ЦПК України в редакції 2004 року).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що з опублікуванням оголошення про виклик учасник справи вважається повідомленим про час і місце розгляду справи лише у разі, якщо невідоме його зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи.

З матеріалів справи видно, що у судове засідання 22 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_3 викликався через оголошення у пресі - газеті «Урядовий кур`єр» (ас. 39-40).

Разом з тим, згідно з матеріалами справи він зареєстрований за адресою, зазначеною у позовній заяві (ас. 27, 92).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_3 повідомлений в установленому порядку ( через оголошення у пресі), а тому розглянув справу за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), що є безумовною підставою для скасування рішення в оскарженій частині щодо вирішення вимог стосовно ОСОБА_3

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

В силу частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За правилом частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання (стаття 629 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Установлено, що 17 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - Банк) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МКLNF3.55603.001, відповідно до умов якого відповідачеві надається кредит у розмірі 1 181 000 грн 00 коп. на споживчі потреби зі сплатою процентів за користування кредитом 22 % річних і комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 1 % від суми збільшення ліміту кредитування з терміном користування кредитом до 15 вересня 2017 року. Вид кредиту - непоновлювальна кредитна лінія (ас. 13-18).

З метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором 17 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_1 і ОСОБА_3 були укладені окремі договори поруки, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники (ас. 19, 20).

Ці обставини доведені позивачем, зокрема доданими до позовної заяви копіями цих договорів і додаткових угод до них; відповідачем ОСОБА_3 не спростовані.

Щодо доводу апеляційної скарги про недоведеність позивачем отримання позичальником кредитних коштів, зокрема у розмірі 1 181 000 грн 00 коп. або 147 152 грн 80 коп., то він не є обґрунтованим, оскільки встановлено, що згідно з п. 1.4 кредитного договору № МКLNF3.55603.001 вид кредиту - непоновлювальна кредитна лінія.

Для непоновлювальної кредитної лінії розміром (лімітом) кредитної лінії є загальна сума коштів, що може бути надана клієнту за весь період дії кредитної лінії. Ця сума фіксується в кредитному договорі як розмір (ліміт) кредитної лінії і відображається на рахунку обліку зобов`язань з кредитування на дату укладання кредитної угоди. Протягом дії непоновлювальної кредитної лінії залишок на рахунку обліку зобов`язань з кредитування тільки зменшується при наданні кредиту та не змінюється при частковому погашенні кредиту.

Непоновлювальна кредитна лінія передбачає видачу кредитних коштів траншами, загальна сума яких за весь строк дії кредитного договору не може перевищити встановлений ліміт. За непоновлювальними кредитними лініями після першого часткового або повного повернення кредиту подальше його надання не здійснюється.

Непоновлювальні кредитні лінії відкриваються клієнтам, які спланували потребу в кредиті на визначений період в майбутньому та узгодили з банком можливість повного або часткового отримання кредиту в межах ліміту в обумовлені терміни. Фактично такі лінії є гарантійним зобов`язанням банку видати кредит у межах визначеного ліміту у потрібний клієнту строк протягом певного відрізку часу. За непоновлювальними кредитними лініями може встановлюватися графік погашення кредиту.

Факт отримання грошових коштів, зокрема у розмірі 150 000 грн 00 коп., позичальник ОСОБА_1 не оспорює, яка здійснювала часткове погашення кредиту, останній платіж здійснений у січні 2015 року.

Отже, посилання у скарзі на недоведеність позивачем обставини щодо видачі позичальнику грошових коштів, колегія суддів не приймає.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 77, 79, 80 ЦПК України, належними, достовірними, достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Предметом доказування у даній справі є, зокрема, наявність заборгованості позичальника перед кредитором та її розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач на підтвердження розміру заборгованості надав розрахунок, згідно з яким станом на 02 червня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 193 730 грн 79 коп., яка складається із: 147 152 грн 80 коп. поточної заборгованості за кредитом; 2 877 грн 66 коп. поточної заборгованості за процентами по кредиту; 43 700 грн 33 коп. простроченої заборгованості за процентами по кредиту.

У свою чергу відповідач ОСОБА_3 не надав суду доказів на спростування визначеного Банком розміру заборгованості.

Оскільки судом установлено і матеріалами справи підтверджується, що боржник не виконала зобов`язання за кредитним договором належним чином, суд дійшов висновку про порушення законного права Банку на отримання кредиту та процентів за користування кредитом.

Згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 3 ст. 554 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, поручителі, які спільно поручились, відповідають перед кредитором солідарно. У разі укладення декількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання ч. 3 ст. 554 ЦК України не застосовується.

У такому випадку кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, відповідно до яких кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із боржником як солідарні боржники.

Матеріалами справи підтверджується, що на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором 17 вересня 2012 року були укладені окремі договори поруки: між Банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; між Банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (ас. 19, 20).

Отже, боржник і поручитель ОСОБА_3 відповідають перед кредитором як солідарні боржники, підстави для покладення на всіх відповідачів солідарної відповідальності відсутні. Проте суд першої інстанції, покладаючи на всіх відповідачів солідарну відповідальність, не правильно застосував норми матеріального права і врахував, що на виконання одного й того самого зобов`язання були укладені самостійні договори поруки.

Крім того, при визначенні суми заборгованості, що підлягає стягненню з поручителя ОСОБА_3 суд не врахував правову позицію щодо меж відповідальності поручителя, викладену Верховним Судом України у постановах від 29.06.2016 у справі за № 6-272цс16, від 14.09.2016 у справі № 6-1451цс16.

Так, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 20 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Установлено, що останній платіж на погашення кредиту ОСОБА_1 здійснила 07 січня 2015 року, а Банк здав на пошту даний позов 06 червня 2016 року (ас. 31-32).

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у зв`язку з пред`явленням банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, а саме: в частині щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів за період до 06 грудня 2015 року.

Таким чином, відповідальність поручителя ОСОБА_3 за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань стосується періоду після 06.12.2015.

Аргументи відзиву про встановлення сторонами договору позовної давності у п`ять років слід відхилити, оскільки поняття «позовна давність» та встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України «шестимісячний строк для пред`явлення вимог до поручителя» не є тотожніми.

Відтак з поручителя ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню основна судна заборгованість 55 000 грн 00 коп. (150 000 грн 00 коп. : 60 міс. х 10 міс.); поточна заборгованість за процентами по кредиту 2 877 грн 66 коп.; заборгованість за процентами 16 354 грн 91 коп. (43 700 грн 33 коп. - 27 345 грн 42 коп.), усього 74 232 грн 57 коп.

Довід скарги про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором з огляду на зміну позовних вимог від 06.07.2016, згідно з якими позивач просив стягнути лише витрати, пов`язані з публікацією оголошення в пресі, колегія суддів відхиляє, оскільки Банк не змінював позовні вимоги, а звертався з клопотанням про стягнення понесених ним судових витрат (ас. 36).

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольняє частково, а також частково приймає аргументи відзиву.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Установивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини щодо поруки; порушив норми процесуального права (розглянув справу за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), і такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення в частині вирішення вимог до поручителя ОСОБА_3 з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 .

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України).

Отже, з відповідача ОСОБА_3 у дохід держави стягуються судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог (38,32 %), що складає 556 грн 78 коп. ( 2 905 грн 96 коп. х 38,32 % : 2).

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Донецький апеляційний суд стягує з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 688 грн 59 коп. (4 358 грн 94 коп. х 61,68 %).

Суд апеляційної інстанції не перевіряв законність і обґрунтованість рішення в частині вирішення вимог щодо позичальника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 , оскільки учасники справи не подали апеляційну скаргу на рішення в цій частині. ОСОБА_3 , який подав апеляційну скаргу, не має повноважень на ведення справи в суді від імені співвідповідачів, які мають цивільну процесуальну дієздатність.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 22 серпня 2016 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) і ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (вул. Чорновола В`ячеслава, 25, м. Київ, 01135; ) 74 232 (сімдесят чотири тисячі двісті тридцять дві) грн 57 коп. заборгованості за кредитним договором, яка складається із: основної судної заборгованості 55 000 грн 00 коп.; поточної заборгованості за процентами по кредиту 2 877 грн 66 коп.; заборгованості за процентами 16 354 грн 91 коп.

В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) і зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції 556 грн 78 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (вул. Чорновола В`ячеслава, 25, м. Київ, 01135; ) на користь ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 688 грн 59 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді О. І. Корчиста

В. В. Папоян

Дата складення повного судового рішення - 06 серпня 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва