Справа № 587/284/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року Сумський районний суд Сумської області в складі: головуючого - судді Черних О.М., за участю секретаря судового засідання Землюк А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з тих підстав, що позивач уклав з відповідачем кредитний договір № SUC2AK00032906 від 12.02.2008 року. Згідно договору, відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 22672,75 доларів США з терміном повернення до 11.02.2013 року. Але відповідач не в повному обсязі виконував умови кредитного договору, а тому за ним утворилась заборгованість в загальній сумі 82953,81 доларі США, яку представник банку просив стягнути з відповідача. Також просив стягнути, сплачений судовий збір в розмірі 3654,00 гривень.

Представник позивача викладені у позові обґрунтування підтримав.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, направивши відзив на позовну заяву, де в якому виклав свої заперечення проти позову та просив відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № SUC2AK00032906 від 12 лютого 2008 року відповідачу був наданий кредит у розмірі 22672,75 доларів США на термін до 11.02.2013 року з обов`язком відповідача повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 5-11).

Свої зобов`язання відповідач належним чином не виконує, тому станом на 13 листопада 2014 року заборгованість ОСОБА_2 перед акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» за договором від 12 лютого 2008 року становить 82953,87 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 24630,49 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4975,83 доларів США; заборгованість за комісією за користуванням кредитом - 856,60 доларів США, заборгованість за пенею - 48525,46 доларів США; а також штрафи відповідно Договору: штраф (фіксована частина) - 16,07 доларів США; штраф (процентна складова) - 3949,42 доларів США (а.с. 13-14).

Разом з тим в суді встановлено, що 23 червня 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» зверталось до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 2-1470/2011 від 05 квітня 2011 року вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені і в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме легковий автомобіль марки SUBARY модель Legasy 2.5, 1980 року випуску (а.с. 68-70).

Як вбачається з кредитного договору сторони встановили строк дії договору до повного виконання сторонами зобов`язань за договором, кінцевий строк повернення кредиту - до 11 лютого 2013 року, строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця відповідно до графіку.

Тобто, зверненням до суду кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив заявлені позовні вимоги.

Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Також, Велика Палата Верховного Суду в свої постанові Суду від 04 липня 2018 року у справі за № 310/11534/13-ц констатує, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що дає останньому право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Тобто суд приходить до висновку, що вимога ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі сум, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання попереднього судового рішення, є обґрунтованою.

Разом з тим, чинним законодавством передбачено два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст. 259 ЦК України, передбачено можливість збільшення позовної давності за домовленістю сторін. При цьому договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно п. 14.11. укладеного між сторонами договором передбачено, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Відтак, суд приходить до висновку, що не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Також суд вважає за необхідне наголосити, що пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет застави, позивач скористався наданим йому ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом дострокового погашення за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, а саме з 11 лютого 2013 року на 23 червня 2009 року, оскільки позовна заява була подана до суду 23 червня 2009 року. З цієї дати почався перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення із позичальника боргу, нарахованого до 23 червня 2009 року, в інший спосіб.

З позовом до позичальника банк звернувся у січні 2015 року, а тому суд приходить до висновку, що звернення було поза межами строку збільшеної до 5 років позовної давності, оскільки строк закінчився 24 червня 2014 року, а тому суд вважає за необхідне відмовити в позові в цій частині.

Окрім іншого, суд також звертає увагу й на те, що відповідно до виписки по рахунку, відкритого на підставі укладеного між сторонами договору в період 2009-2010 років «Верус ОООУкр-КОЕ ФИН-ВОЕ АГ-ВО сплачувались кошти по зазначеному договору, а саме 30.07.2009 року було сплачено 4987,55 доларів США, 29 січня 2010 року - 3448,55 доларів США, 09 квітня 2010 року - 0,13 доларів США, 27 липня 2010 року - 5113,78 доларів США (а.с. 44). Відповідно до розрахунку заборгованості суми сплати значно різняться, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 13-14). Дана установа не зазначена в договорі, відповідача в своїх письмових поясненнях зазначав, що вона йому не відома, і що дані сплати проходили без його відома, а тому, на думку суду, зазначені сплати не можуть свідчити про переривання перебігу позовної давності, дії, які б могли свідчити про переривання строку давності відповідач не вчиняв.

Що стосується суми заборгованості, яка нарахована банком після 23 червня 2009 року та заявлена до стягнення у даному позові, суд зазначає наступне:

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Неналежним виконанням відповідно до вимог ст. 610 ЦК України є порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною другою ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, ПАТ КБ «Приватбанк», звернувшись у червні 2009 році із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом звернення стягнення на предмет застави), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року.

З урахуванням викладеного, нарахування банком процентів, комісії та неустойки (штрафу, пені) після 23 червня 2009 року є необґрунтованим, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також суд звертає увагу, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Статтею 192 ЦК передбачено, що гривня є законним платіжним засобом на території України.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 559 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Відповідно до ч 2 ст. 546 ЦК України - пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання, виходячи зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, відповідно до вимог ст. 192 ЦК України - розрахунок пені має здійснюватись у грошовій одиниці України - гривні.

Отже, аналіз вищезазначених правових норм приводить до висновку, що пеня може обчислюватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15.

Аналізуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

У відповідності до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи - покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 526, 527, 530, 611, 623 ЦК України, ст. ст. 10-13, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволені позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )про стягнення заборгованості - відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Черних