ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

справа № 645/1162/17

провадження № 22-ц/818/1547/19

24 липня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

відповідач Харківська міська рада в особі Департаменту реєстрації,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Лариса Юріївна,

третя особа Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року в складі судді Іващенка С.О.,

у с т а н о в и в:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Харківської міської ради в особі Департаменту реєстрації, треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотова Лариса Юріївна, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора, про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, визнання недійсними записів в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що він є власником ј частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 03 листопада 1995 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальною конторою за реєстраційним номером 4-8320. Його брат ОСОБА_2 є власникам ј частини вказаного домоволодіння на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 31 січня 1997 року державним нотаріусом Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером 2-293. Власником Ѕ частини даного домоволодіння була ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори 18 квітня 1978 року за реєстраційним номером 1-1568.

12 вересня 2003 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за реєстраційним номером 2635688 про те, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 03 листопада 1995 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 4-8320.

22 вересня 2003 року укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купив Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

24 жовтня 2003 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про те, що ОСОБА_3 є власником Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. за реєстраційним № 2714.

Про продаж він дізнався після вчинення правочину, а саме з інформаційної довідки № 63747302, отриманої його сином ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 2016 року із загальнодоступного інтернет-ресурсу.

Посилаючись на те, що його частка не виділялася зі складу спільної часткової власності, договір купівлі-продажу вчинено з порушенням вимог статей 113, 114 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ОСОБА_1 просив поновити строк звернення до суду за захистом порушеного права; визнати за ним переважне право на придбання Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 ; перевести права і обов`язки покупця; визнати за ОСОБА_3 право власності на вартість Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 в розмірі 246 361 грн. 86 коп.; визнати його власником ѕ частин жилого будинку АДРЕСА_1 , з урахуванням успадкованої ј частини цього ж будинку; визнати недійсними та скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 12 вересня 2003 року та від 24 жовтня 2003 року за реєстраційним номером 2635688; виселити ОСОБА_3 із займаної ним Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.

14 березня 2018 року ОСОБА_8 представник ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності, оскільки про вчинений правочин позивачу було відомо з 2003 року. ОСОБА_3 є добросовісним набувачем нерухомого майна, оскільки не знав і не міг знати про перешкоди для укладення договору купівлі-продажу.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду.

Визнано за ОСОБА_1 переважне право на придбання Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 за Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. за реєстраційним № 2714.

Переведено на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 за Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. за реєстраційним № 2714.

Визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право власності на 246 361 грн. 86 коп. за Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 за Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. за реєстраційним № 2714.

Визнано ОСОБА_1 власником Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 , замість ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 , з урахуванням успадкованої ј частини цього ж будинку.

Визнано недійсним та скасовано реєстраційний запис за № 2635688 від 24 жовтня 2003 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_3 на Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 за Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. за реєстраційним № 2714.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у рівних частинах на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 32 204 грн. 00 коп. (3 900 грн. 00 коп. судового збору, 28 304 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу), тобто з кожного по 10 734 грн. 67 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_9 був обізнаний, що його дядько ОСОБА_1 є власником ј частини жилого будинку АДРЕСА_1 , але не повідомив про це нотаріуса. Оскільки вимоги статей 113, 114 ЦК УРСР в редакції 1963 року під час вчинення правочину дотримані не були, позовні вимоги в частині переведення прав і обов`язків покупця, а також визнання недійсними та скасування реєстраційних записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підлягають задоволенню. Оскільки позов в цій частині підлягає задоволенню, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають зняттю з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Суд визнав доведеними поважність причин пропуску позивачем, який вважав родину ОСОБА_10 орендарями частки ОСОБА_6 , строку звернення до суду. Відмовляючи в задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції вважав, що ці вимоги є передчасними, оскільки рішення про зняття з реєстраційного обліку не набрало законної сили.

25 січня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував обставин, що мають значення для справи, та неправильно застосував норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

11 березня 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає в частині задоволенні позову ОСОБА_1 .

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 був власником ј частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 03 листопада 1995 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальною конторою за реєстраційним номером 4-8320. Його брат ОСОБА_2 був власникам ј частини вказаного домоволодіння на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 31 січня 1997 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 2-293. Власником Ѕ частини даного домоволодіння була ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори 18 квітня 1978 року за реєстраційним номером 1-1568.

12 вересня 2003 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за реєстраційним номером 2635688 про те, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 03 листопада 1995 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 4-8320.

22 вересня 2003 року укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купив Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

24 жовтня 2003 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про те, що ОСОБА_3 є власником Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. за реєстраційним № 2714.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що про продаж він дізнався після вчинення правочину, а саме з інформаційної довідки № 63747302, отриманої його сином ОСОБА_7 18 липня 2016 року із загальнодоступного інтернет-ресурсу.

Спірні правовідносини між сторонами виникли в вересні 2003 року, а тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Відповідно до статті 4 ЦК Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

За загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР договори купівлі-продажу жилого будинку (його частини) підлягали нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною першою статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

На час відчуження спірної частини будинку переведення прав покупця передбачалося статтею 114 ЦК Української РСР у випадку порушення прав співвласника.

Частина третя указаної норми передбачає? що при продажу частки з порушенням права привілейованої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визнання моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його з необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність, остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникнути, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom 22083/93).

Оскільки Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене 03 листопада 1995 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 4-8320, згідно з яким ОСОБА_1 був власником ј частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 , не скасовано в установленому законом порядку, внесення 12 вересня 2003 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису за реєстраційним номером 2635688 про те, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частини жилого будинку за вказаною адресою не відповідає вимогам закону. Отже, права позивача є порушеними.

Разом з тим, частково задовольняючи позов, суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача про застосування строків позовної давності.

З відповідним позовом ОСОБА_2 звернувся лише в березні 2017 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснив, що ОСОБА_2 було відомо про продаж Ѕ частини вказаного домоволодіння 22 вересня 2003 року іншим співвласником - ОСОБА_6 . ОСОБА_2 був обізнаний про його переїзд, бачив, як вони з дружиною заселялись та згодом здійснювали ремонтні роботи. Крім того, він кожного разу обговорював з позивачем питання, пов`язані з будівництвом господарських споруд та визначенням меж земельної ділянки.

Доказів поважності причин пропуску строку матеріали справи не містять, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

З огляду на вказане, правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 в частині переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , визнання недійсним записів в реєстрів прав власності на нерухоме майно.

Оскільки позов в цій частині не підлягає задоволенню, правові підстави для зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за вказаною адресою також відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині переведення прав та обов`язків покупця, визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , визнання недійсним записів в реєстрі прав власності на нерухоме майно, а також зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за вказаною адресою підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення не оскаржено та в апеляційному порядку не пепреглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною першою, пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту четвертого частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені ОСОБА_3 за подачу апеляційної скарги та щодо професійної правничої допомоги документально підтверджуються актами № 1704/001 від 06 квітня 2017 року, № 1705/003 від 17 травня 2017 року, № 1706/005 від 20 червня 2017 року, № 1707/007 від 21 липня 2017 року, № 1710/006 від 27 жовтня 2017 року, № 1711/006 від 27 листопада 2017 року, № 1803/001 від 12 березня 2018 року та відповідними квитанціями на загальну суму 23 102 грн. 70 коп.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, судові витрати в загальному розмірі 23 102 грн. 70 коп. підлягають стягненню з позивача на користь ОСОБА_3 з підстав, передбачених частиною першою статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 4, 376 ч. 1 п. 4, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року скасувати в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , визнання недійсним записів в реєстрів прав власності на нерухоме майно, зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в загальному розмірі 23 102 грн. 70 коп. (двадцять три тисячі сто дві грн. 70 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова