Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 189/413/14-ц

провадження № 61-1627св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року у складі судді Лукінова К. С. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Макарова М. О. та Прозорової М. Л. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

В березні 2014 року представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . Позовна заява в ході розгляду справи була уточнена.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26 жовтня 2007 року відповідачка отримала кредит у розмірі 3 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24, 00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

11 листопада 2008 року Покровським районним судом Дніпропетровської області було винесено судовий наказ, згідно до якого з відповідачки на користь позивача було стягнуто 4 293, 43 грн з яких: 2 935, 00 грн - заборгованість за кредитом, 1 358, 43 грн заборгованість за відсотками.

У зв`язку з тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів належним чином не виконала, станом на 13 лютого 2014 року виникла заборгованість у розмірі 21 554, 65 грн, яка складається з: 2935, 00 грн - заборгованість за кредитом; 12 730, 05 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 5 889, 60 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом.

Представник позивача зазначав, що від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 4 293, 43 грн, яка була стягнута з відповідачки на користь позивача на підставі судового наказу Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2008 року, різниця становить - 17 261, 22 грн, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн - штраф (фіксована частина); 863, 06 грн штраф - (процентна складова). Отже заборгованість до стягнення становить 18624, 28 грн.

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції було мотивоване тим, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення з цим позовом, а також зазначено, що підставою для відмови у задоволенні позову також є наявність судового наказу від 11 листопада 2008 року, яким суму заборгованості з відповідача вже було стягнуто.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було відхилено, рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року - змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Ухвалюючи дане рішення суд апеляційної інстанції зазначав, що задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, а відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності, що було підставою для відмови в позові, але при цьому, місцевий суд відраховуючи строки позовної давності від судового наказу Покровського районного суду від 11 листопада 2008 року, не прийняв до уваги сам факт наявності судового рішення про стягнення тіла кредиту, та не дослідив і не врахував зміну характеру правовідносин сторін за фактом видачі такого судового наказу, таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не можна вважати цілком обґрунтованим.

Змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції зазначав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду також звернуто увагу на ту обставину, що надана представником позивача до апеляційного суду виписка не містить деталізації за часовими проміжками та датами нарахування платежів.

Отож апеляційним судом у задоволенні позовних вимог було відмовлено з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року представником позивача було подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що факт укладення кредитного договору визнаний представниками сторін та встановлений рішеннями судів, а тому дійсність договору не заперечується, заборгованість відповідача станом на 13 лютого 2014 року становить 21 554, 65 грн.

Однак судами не було перевірено розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувалася грошовими коштами та виконувала умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість за договором.

Представник заявника зазначає, що надаючи до суду копію виписки по рахунку він не посилався на неї як на доказ суми заборгованості чи спосіб нарахування, а лише доводив факт переривання строків позовної давності.

Вважав, що розрахунок заборгованості є належним доказом наявного розміру заборгованості за кредитним договором, а тому суд незаконно застосував надумані підстави для відхилення цього доказу та звертав увагу на ту обставину, що сума заборгованості в розмірі 4 293, 43 грн стягнута судовим наказом, а тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій передбачених умовами договору та ЦК України.

Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

Представник відповідача у запереченні на касаційну скаргу вказує на її необґрунтованість, зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли вірних висновків та просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Покровського районного суду Дніпропетровської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 січня 2018 року справу № 189/413/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами було встановлено, що 26 жовтня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 3 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Судовим наказом Покровського районного суду від 11 листопада 2008 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто грошові кошти на загальну суму 4 293, 43 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 13 лютого 2014 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 21 554, 65 грн, яка складається з: 2 935, 00 грн - заборгованість за кредитом; 12 730, 05 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 5 889, 60 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом.

В уточненій позовній заяві представником позивача зазначено, що від суми заборгованості віднімається сума у розмірі 4 293, 43 грн з яких: 2 935, 00 грн заборгованість за кредитом, 1 358, 43 грн заборгованість за відсотками, яка була стягнута судовим наказом Покровського районного суду від 11 листопада 2008 року.

До сплати залишились: 11 371, 62 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом: 5 889, 60 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом: 500, 00 грн - штраф (фіксована частина) та 863, 06 грн - штраф (відсоткова складова).

Судами також було встановлено, що при поданні позову до суду позивачем 06 березня 2014 було додано розрахунок станом на 13 лютого 2014 року, 21 березня 2016 року до суду надійшов ще один розрахунок станом на 17 січня 2016 року, які не відповідали один одному.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, після звернення з позовом (в даному випадку із заявою про видачу судового наказу) про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення відсотків, комісії та штрафу. Проте такі вимоги банком до позивача не заявлялись.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції, неправильно визначився з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про зміну в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову з підстав, викладених у рішенні.

Змінюючи мотивацію апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником не припиняє правовідносин сторін кредитного договору в частині нарахування відсотків, комісії та штрафів.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи вищенаведене Верховний суд приходить до висновку, що суд апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги та змінюючи рішення суду в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, на вказані вище вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що правовідносини сторін кредитного договору не припинилися, а тому оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не було перевірено розрахунок заборгованості наданий банком, який на думку його представника був належним доказом, а також доводи про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій передбачених умовами договору та ЦК України, є безпідставними.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з тих підстав, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості є підставою для припинення нарахування процентів, комісій та штрафів за кредитним договором.

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що надана банком до апеляційного суду виписка по рахунку не містить деталізації за часовими проміжками та датами нарахування платежів не має значення для вирішення справи, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняє правовідносин сторін кредитного договору в частині нарахування відсотків, комісії та штрафів.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але судами зроблено помилкові висновки щодо підстав відмови у позові, та за умови того, що рішенням апеляційного суду рішення суду першої інстанції вже було змінене тому лише оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року змінити в частині мотивів відмови у позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська