Справа № 183/6751/18
№ 2/183/1143/19
16 травня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Перещепинської міської ради Дніпропетровської області, про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності, -
30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Перещепинської міської ради Дніпропетровської області, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 28 березня 2001 року між ним та ОСОБА_2 , а також визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,47 га та житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 28 березня 2001 року він уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,47 га та житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Після підписання договору, позивач передав ОСОБА_2 обумовлені в договорі 10 000 грн. за придбане майно, чим виконав своє зобов`язання, як покупця за договором, а продавець, в свою чергу, передав ключі від вхідних дверей будинку. В квітні 2001 року позивач переїхав в цей будинок, з метою постійного проживання.
Також, за умовами договору, ОСОБА_2 зобов`язався нотаріально оформити правовстановлюючі документи на позивача, однак вказане вище зобов`язання так і не виконав, а у січні 2009 року ОСОБА_2 помер.
Між тим, позивач вважає, що укладений між ними договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку відповідає вимогам законодавства України щодо укладення угод між громадянами. Підписання угоди було здійснено відповідно до справжньої волі осіб, які її уклали. Однак, на даний час, здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлений можливості, оскільки продавець ОСОБА_2 помер, а тому посилаючись на вимоги ч.2 ст. 220 ЦК України, звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 30 жовтня 2018 року відкрито провадження по справі.
В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача - Перещепинської міської ради відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку.
Судом по справі встановлено, що 28 березня 2001 року позивач придбав у ОСОБА_2 за 10 000,00 грн. земельну ділянку площею 0,47 га та житловий будинок, який в цілому складається з: А - будинок, розміром житлової площі 26,6 кв.м, загальної площі 52,2 кв.м, а - сіни, Б - сарай, В - літня кухня, Г - вбиральня, Д - вхід в погріб, №1-5 спорудження, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія договору (а.с.16).
Суду подано копію розписки, складеної 28 березня 2001 року ОСОБА_2 , в тім, що останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. за продані ним вищезазначені земельну ділянку та житловий будинок з надвірними побудовами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
В матеріалах справи міститься копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12-13), у відповідності до якої власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,47 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 25.10.2018 року, являється ОСОБА_2 .
Також, згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_1 (а.с. 6), власником вказаного житлового будинку є ОСОБА_2 .
Крім того, в матеріалах справи міститься копія Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого 18.12.1997 року на підставі рішення Перещепинської сільської ради № 262 від 09.09.1997 року, у відповідності до якого ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки площею 0,4700га, яка розташована по АДРЕСА_1 , на території Перещепинської сільської ради, переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,15 га, ведення особистого підсобного господарства в межах населених пунктів 0,3200 га. Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 5595 (а.с. 5).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, про що свідчить копія актового запису про смерть, виданого відділом РАЦС Оріхівського районного управляння юстиції Запорізької області за № 22 від 28 січня 2009 року (а.с.30).
Судом було перевірено наявність спадкоємців після смерті ОСОБА_2 та не виявлено осіб, які прийняли спадщину після смерті зазначеної особи.
Так, згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 55981474 (а.с.37), інформація про спадкову справу та видані на її підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , - відсутня.
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме.
Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Також, ч.4 ст.203 ЦК України визначає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Ч.1 ст.206 ЦК України визначає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Водночас, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п.3 ч.1 ст.208 ЦК України).
Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.
Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Покупцем усі умови за договором виконані. Згідно з умовами договору відчужувана нерухомість продана ОСОБА_2 за 10 000 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, а тому, суд вважає укладений договір дійсним.
Між тим, як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 угоду купівлі - продажу зазначеного житлового будинку та земельної ділянки не було посвідчено нотаріально, тому його право власності на будинок повинно бути визнано в порядку ч.2 ст. 220 ЦПК України.
В зв`язку з викладеним, суд вважає за необхідне, застосувати до правовідносин, що виникли між сторонами, норми ст. 344 ЦК України, у відповідності до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, а п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначає, що правила ст. 344 ЦК України поширюються також у випадках, коли володіння почалося за три роки до набрання чинності ЦК України.
До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Ст. 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, об`єктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, пов`язаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права і характеру правопорушення.

Суд позбавлений можливості визнати право власності за позивачем на нерухоме майно, з підстав, визначених ч.2 ст. 220 ЦК України, оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу в простій письмовій формі є нікчемним.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, однак підлягає задоволенню з інших підстав.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що позивач в 2004 році безперешкодно заволодів нерухомим майном, що належало ОСОБА_3 , зареєстрований у будинку разом з сім`єю, продовжує відкрито, постійно ним володіти, що дає суду достатні дані для визнання позивача власником нерухомого майна, з підстав, зазначених в ст. 344 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,76,81,89,263,265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до Перещепинської міської ради Дніпропетровської області, - задовольнити з інших підстав.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на житловий будинок житловою площею 26,6 кв.м, загальною площею 52,2 кв.м, з надвірними побудовами, який в цілому складається з: А - будинок, а - сіни, Б - сарай, В - літня кухня, Г - вбиральня, Д - вхід в погріб, №1-5 спорудження, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - за набувальною давністю.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на земельну ділянку площею 0,47 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,15 га, ведення особистого підсобного господарства в межах населених пунктів 0,32 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока.