КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року м. Київ

Справа № 755/11132/18 Головуючий у суді першої інстанції: Астахова О.О.

Унікальний номер : 22-ц/824/9761/2019 доповідач: Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В.,Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справа дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , треті особи Служба у справа дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання права на проживання та користування квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справа дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Просив усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з квартири; стягнути з відповідачів судовий збір.

В обґрунтування позову посилався на те, що на ім`я матері позивача - ОСОБА_8 та шести членів її сім`ї: сина ( позивача) ОСОБА_1 ,сина ОСОБА_9 , сина ОСОБА_10 , дружини позивача - ОСОБА_11 , онуки ОСОБА_12 на підставі Розпорядження Святошинської районної державної адміністрації від 06 червня 2005 року № 885 було видано ордер № 002105 серії Б на жиле приміщення, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 матір позивача ОСОБА_8 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_3

Із переліку осіб, які зазначені в Ордері та мають право на проживання - фактично проживає тільки позивач ОСОБА_1 .

Проте, фактично окрім позивача в квартирі з 2014 року проживають по сторонні, не зареєстровані особи, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та їх син- малолітній ОСОБА_4 які не є членами сім`ї ї ОСОБА_13 , яка отримала квартиру.

Вказані особи самовільно вселилися в квартиру, позивачем не було надано згоди на вселення та проживання відповідачів в квартирі, а тому він, як законний користувач квартири має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним - усунення порушень свого права користування квартирою.

В жовтні 2018 р. ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: «Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання права на проживання та користування квартирою та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 просить суд визнати за нею та малолітнім ОСОБА_4 право на користування квартирою АДРЕСА_1 , як за членами сім`ї наймачів.

Свої вимоги обґрунтувала тим що вона вселилась в спірну квартиру зі згоди батька ОСОБА_5 та дядька ОСОБА_6 на початку 2014 р.

Вважає, що оскільки вселилась в квартиру за згодою наймачів квартири то набула право користування житловим приміщенням. На даний час вона та її малолітній син іншого житла не мають

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року прийнято зустрічний ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: «Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання права на проживання та користування квартирою та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 18 березня 2019 року в задоволенні обох позовів було відмолено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені первісного позову 27 травня 2019 року ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріально та процесуального права, просив рішення першої інстанції скасувати; ухвалити нове рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою.

В обґрунтування апеляційних вимог посилався на те, що судом першої було безпідставно відхилено доводи про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх малолітній син ОСОБА_4 , самовільно зайняли квартиру та незаконно в ній проживають без відповідних правових підстав, зокрема за відсутності згоди усіх наймачів.

В судовому засіданні апелянт та його представники підтримали апеляційну скаргу та просили ії задовольнити. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_6 скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині.

В судовому засідання ОСОБА_3 та ії представник заперечували проти апеляційної скарги та просили ії відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, апелянта та його представників, ОСОБА_3 та ії представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 червня 2006 року на підставі Ордеру № 002105 серії Б на жиле приміщення, ОСОБА_8 було надано квартиру та шести членів її сім`ї: сина ( позивача) ОСОБА_1 ,сина ОСОБА_9 , сина ОСОБА_10 , дружини позивача - ОСОБА_11 , онуки ОСОБА_12 на підставі Розпорядження Святошинської районної державної адміністрації від 06 червня 2005 року № 885 було видано ордер № 002105 серії Б на жиле приміщення, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 матір позивача ОСОБА_8 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 (а.с.6).

Спірна квартира належить до комунальної власності і договору найму після смерті наймача ОСОБА_8 не укладалось.

Судом першої інстанції встановлено, що у спірній квартирі фактично проживають відповідач ОСОБА_3 з малолітнім ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік - ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та батько ОСОБА_3 ОСОБА_5 , що підтверджується зокрема Актом «Про проживання» від 18.07.2018 року, та Актом «Про проживання» від 17.10.2018 року.

Дана обставина сторонами не заперечувалась.

При цьому, ОСОБА_3 та члени ії сім'ї у спірній квартирі не зареєстровані.

Судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_3 вселилась до спірної квартири будучи неповнолітньою у 2004 році за згодою свого батька ОСОБА_5 та з того часу там постійно проживає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі зі згоди наймачів та відповідних правових підставах, оскільки в силу положень ст. 65 ЖК УРСР згоди усіх наймачів при вселенні ОСОБА_3 не потрібно.

На думку суду після вселення до спірної квартири, ОСОБА_3 набула рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Після народження у ОСОБА_3 дитини, остання не потребує згоди всіх членів сім`ї на вселення до своєї матері.

Колегія суддів не може погодитись з таким виновоком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає. що рішення суду не повністю відповідає зазначеній нормі процесуального закону. Вважає, що суд першої інстанції допустив не повне з'ясування обставин по справі, що мають суттєве значення та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Колегія суддів встановила, що ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру, без письмової згоди ОСОБА_1 у 2014 році будучи повнолітньою особою, про що особисто зазначила у відзиві на позов ОСОБА_6 ( а.с. 30-32).

У 2018 р. до дядька ОСОБА_1 стала приходити жінка з якою у ОСОБА_3 виникли неприязні відносини.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Колегія суддів встановила, в судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила, що письмової згоди наймачів, включаючи ії батька на ії вселення у спірну квартиру не було що суперечить роз`ясненням викладеним у п. 9 Постанови пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України».

Така згода не надавалась і на вселення у спірну квартиру ії сина та чоловіка.

Згідно із статтею 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За положеннями ч.ч. 1-2 зазначеної статті користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Жодного договору та письмових угод щодо проживання між сторонами не укладалось.

Колегія суддів встановила, про що сторони не заперечували, що стосунки між ОСОБА_3 та ії дядьком ОСОБА_6 мають напружений та неприємний характер, що безумовно виключає можливість спільного користування квартирою та одночасного проживання в ній.

Згідно зі ст. 116 ЖК УРСР встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» N 2 від 12.04.85, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 вселились до спірної квартир у повнолітньому віці, самоправно, без згоди наймачів спірної квартири.

Має постійну реєстрацію з 11.01.2001 р. за іншою адресою АДРЕСА_3 .

Також в спірну квартиру без правової підстави вселились ії син та чоловік.

Згідно із ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, для доведення обставин, на які ОСОБА_3 посилається як на підставу заперечень до первісного позову суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову у цій частині.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року в частині відмови у задоволені первісного позову скасувати, та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову.

Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору 881 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору 881 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.В. Борисова

А.А. Пікуль