Справа № 310/699/19
РІШЕННЯ

Іменем України

23 липня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Мороки С.М.,

за участю секретаря судового засідання Писанець Н.О.,

представника відповідача Лук`янчук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську в загальному позовному провадженні в режимі відеоконференції з Шостим апеляційним адміністративним судом позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я фізичної особи,

В с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я фізичної особи.

В позовні заяві зазначено, що 04.12.2017 близько 15 год. 45 хв. в м. Бердянськ по пр. Пролетарський біля будинку №11-Б водій ОСОБА_2 , керуючи автопоїздом у складі вантажного сідлового тягача «DAF FT XF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та спеціалізованого напівпричепа цистерни «KASSBOHRER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, з якими був госпіталізований до КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання».

До КУ БМР «БТМО» позивача було доставлено з діагнозом: «Политравма. Сочетанная красниоскелетная травма. ЗЧМТ. Ушиб головного мезга ІІ ст. Ушибленные раны головы. Тупая травма грудной клетки, перелом V-VI-VII ребер слева. Левосторонний пневмоторакс. Вывих левой бедренной кости. З/оскольчатый перелом правой ключицы со смещением. З/перелом внутренней лодыжки левой голени без смещений. Травматический шок ІІІ ст.», що підтверджується довідкою від 22.03.2018, випискою із історії хвороби №12582-1332 та довідкою від 23.03.2018.

За фактом ДТП 04.12.2017 слідчим відділом Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області було відкрито кримінальне провадження за №0004971 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Постановою про закриття кримінального провадження від 31.01.2018 винесену слідчим Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області Гапєєвим В.І. кримінальне провадження №0004971 було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, внаслідок завдання позивачу збитків, останній має право на їх відшкодування відповідачем у розмірі та з підстав, визначених нижче.

Згідно частини 1 статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV від 01.07.2004.

Відповідно до п. 1.7 ст.1 цього Закону, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автопоїзда у складі вантажного сідлового тягавача «DAF FT XF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та спеціалізованого напівпричепа цистерни «KASSBOHRER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована за полісом №АК/5714418 (діючого на дату ДТП) у відповідача, який виходячи з приписів ст. 22 Закону №1961-ІV, є особою, відповідальною за відшкодування шкоди завданої здоров`ю позивача у зв`язку з настанням страхового випадку.

Пунктом 1.3 статті 1 цього Закону, в редакції чинній на дату ДТП, визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону, в редакції чинній на дату ДТП, отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Керуючись вищевказаними положеннями Закону, позивач цінним листом за цифровим ідентифікатором 517, спрямував на адресу відповідача повідомлення про ДТП та заяву на виплату страхового відшкодування (датовані 03.04.2018) з додатками згідно вимог ст. 35 Закону №1961-ІV, які були одержані відповідачем 19.04.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Серед заявлених позивачем до відшкодування вимог містились: відшкодування витрат на лікування - 9625,58 грн.; відшкодування, пов`язане із тимчасовою втратою працездатності - 11304,90 грн.; відшкодування, пов`язане зі стійкою втратою працездатності - 38400,00 грн.; відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою - 2966,52 грн.

Згідно п.34.1 ст.34 вказаного вище Закону, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Приписами п.36.2 ст.36 цього Закону, в редакції чинній на дату ДТП, встановлено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Листом від 02.08.2018 відповідач повідомив представника позивача про часткову виплату страхового відшкодування у розмірі 5556,85 грн., та відмову у виплаті решти суми страхового відшкодування на підставі п. 2 ст. 1193 ЦК України.

Відповідно до преамбули Закону №1961-ІV, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно п.п.1.3 ст.1 цього Закону, потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Статтею 6 Закону України №1961-IV визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 22 Закону України №1961 -IV від 01.07.2004, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

За змістом статей 9, 22-28, 35 Закону України №1961-IV, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 31.01.2018, завдання тілесних ушкоджень позивачу є прямим причинним наслідком ДТП, яка сталася 04.12.2017.

Відповідно до частини 1 статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-, вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст. 1187 ЦК України).

Згідно ч.5 статті 1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанови від 01 березня 2013 року №4 «Про питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Вичерпний перелік випадків, коли шкода не відшкодовується, наведено у ст.32 Закону України №1961-IV, аналіз якої у співставленні з фактичними обставинами по справі дозволяє стверджувати, що у відповідача відсутні правові підстави для відмови у виплаті решти страхового відшкодування.

Крім цього, вказаним Законом не надано страховику права зменшувати розмір страхового відшкодування з урахуванням грубої необережності потерпілого.

Щодо розміру заборгованості зі сплати страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, відповідно до ст.24.1 Закону України №1961-IV, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Зазначені в цій статті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

За період лікування, а саме з 04.12.2017 по 10.01.2018, позивач витратив 9625,58 грн., що підтверджується фінансовими документами, оригінали яких надано відповідачу.

Відповідно до ст.25 Закону України №1961-IV, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

З довідки форми 094-1/о вбачається, що позивач був тимчасово непрацездатним з 04.12.2017 по 19.03.2018, тобто 106 календарних днів, з яких 28 днів у 2017 році та 78 днів у 2018 році.

За період тимчасової непрацездатності позивача з 04.12.2017 по 19.02.2018 (дату встановлення позивачу групи інвалідності), Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» та Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік», було встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01.01.2017 по 31.12.2017 - 3200,00 грн. та з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 3723,00 грн.

За таких обставин, страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності позивача, складає 9490,55 грн., яке розраховується наступним чином: з 04.12.17 по 31.12.17 включно - (3200,00 грн./21 робочий день у грудні) * 20 робочих днів тимчасової непрацездатності позивача - 3047,60 грн.; з 01.01.18 по 31.01.18 - 3723,00 грн.; з 01.02.18 по 19.02.18 включно - (3723,00 грн./20 робочих днів у лютому) * 13 робочих днів тимчасової непрацездатності позивача = 2419,95 грн.

Отже, розмір страхового відшкодування за період тимчасової непрацездатності позивача становить 9190,55 грн.

Пунктом 26.1. статті 26 Закону України №1961-IV, встановлено, що шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до ЦК України.

Згідно пункту 26.2. зазначеної статті Закону: мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення І групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

19.02.2018 Комунальною установою «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради, позивачу було встановлено третю групу інвалідності з 19.02.2018 по 01.03.2019, що підтверджується довідкою серії АВ №1006150 від 19.02.2018.

Станом на день настання страхового випадку, Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» було встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200,00 грн.

Отже, мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентованої виплати) за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 38400,00 грн.

Згідно ст.26-1 Закону України №1961-IV, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до п.23.1 ст.23 Закону України №1961-IV, шкодою, заподіяною здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого - 9625,58 грн.; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим - 9190,55 грн.; шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілим - 38400,00 грн.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини по справі, виходячи з розміру страхових виплат належних позивачу у якості відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю, розмір страхового відшкодування моральної шкоди завданої позивачу внаслідок ушкодження здоров`я за страховим випадком від 04.12.2017, дорівнює 2860,80 грн. (=57216,13 грн. * 5%).

Загальна сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю Позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 60076,93 грн. Оскільки, відповідачем сплачено частину страхового відшкодування у розмірі 5556,85 грн., то відповідно решта суми страхового відшкодування, яку відповідач зобов`язаний здійснити на користь позивача, становить 54520,08 грн.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, направили до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача Лук`янчук А.В. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на наступне:

14.03.2017 між ПраТ «СК «Альфа Страхування» та ТОВ «ОТП «Лізинг» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АК/5714418), стосовно транспортного засобу «DAF FT XT 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200000,00 грн., за шкоду, заподіяну майну - 100000,00 грн. та розміром франшизи 0 (нуль) грн.

За змістом ст.980 ЦК України та ст. 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Згідно з положеннями ст.999 ЦК України і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Згідно з ч.2 ст.999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно ч.3 ст.985 ЦК України передбачено, що особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

За змістом п.2.1 ст.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного відсутності правових підстав для здійснення страхової виплати у повному обсязі на користь позивача:

ПрАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» не вбачає правових підстав для виплати позивачу страхового відшкодування в повному обсязі з огляду на таке.

Згідно із ч.ч.2,5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 постанови від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо, а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

Згідно постанови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.03.2018 по справі № 310/1262/18 встановлено, що 04.12.2017 о 15 годині 40 хвилин по пр. Східному, біля перехрестя з вул. Переможців, у м. Бердянськ Запорізької області, позивач в умовах поганої видимості, переходив проїзну частину не по пішохідному переходу, при цьому не впевнився у відсутності небезпеки, не виділив себе на проїжджій частині, внаслідок чого на нього скоїв наїзд транспортний засіб «DA FT ХТ 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що виїжджав з вул. Переможців. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження.

Своїми діями позивач порушив п.п.4.7, 4.4., 4.14 «А» Правил дорожнього руху України.

Відповідно до вищевказаної постанови, позивача було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Частиною 5 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно постанови Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області про закриття кримінального провадження від 31.01.2018, вбачається, що під час вищезазначеної ДТП водій транспортного засобу «DAF FT ХТ 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на позивача. У діях ОСОБА_2 невідповідності вимогам Правил дорожнього руху Україна не вбачається, тобто його дії не перебувають у причинному зв`язку з подією даної ДТП (копія даної постанови наявна в матеріалах справи).

Тому, враховуючи норми чинного законодавства, а також ту обставину, що винним у настанні ДТП від 04.12.2017, належним чином визнано позивача (ст. 124 КУпАП), характеру його дії, обставин завдання шкоди (нехтування правилами безпеки руху), індивідуальних особливостей потерпілого, його стану (перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння), ПрАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» було прийнято правомірне рішення про зменшення суми страхового відшкодування та здійснення відповідної виплати у розмірі 5556,85 грн., відповідно позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Факт проведення виплати страхового відшкодування у зазначеному розмірі визнається позивачем та підтверджується обставинами, викладеними в позовній заяві.

Заявлена сума позовних вимог щодо відшкодування за шкоду, пов`язаної з лікуванням позивача у розмірі 9625,58 грн. є не обґрунтованою.

Згідно п.24.1 ст.24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Відповідач звертає увагу суду на те, що за період з 04.12.2017 по 10.01.2018, сума витрат, здійснених на лікування позивача, що документально підтверджена відповідним закладом охорони здоров`я, тобто, витрати за ліки, на які є призначення лікаря, становить 6202,09 грн.

Як доказ надано копії квитанцій, з відмітками (-), які саме ліки купувалися без, призначення лікаря відповідного закладу охорони здоров`я та не можуть підлягати відшкодуванню, перелік яких висвітлений в детальному описі, що додається.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар (плата за договором), порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата), підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру» визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України «Про адвокатуру» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Представником позивача до матеріалів позовної заяви було долучено копію договору про надання правничої допомоги від 09.01.2019.

Відповідно до п.1.1. вказаного Договору про надання правничої допомоги передбачено, що Замовник доручає, Виконавець бере на себе зобов`язання надавати замовнику за плату правничу допомогу, в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, у веденні справи Замовника в державних, громадських, господарських та будь-яких підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, судах по підготовці та поданні в суд позовної заяви про стягнення з ПрАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» страхового відшкодування по страховому випадку (ДТП), який мав місце 04.12.2017 в м. Бердянську по пр. Пролетарському, біля будинку №22-Б, внаслідок якого Замовнику було завдано тілесні ушкодження.

Згідно п.4.1 Договору про надання правничої допомоги вартість правничої допомоги Виконавця, вказаної у пункті 1.1 цього Договору, визначається шляхом множення кількості затрачених Виконавцем годин на вартість однієї нормо-години роботи визначеної пунктом 4.2 цього Договору.

Згідно п.4.3 Договору про надання правничої допомоги оплата правничої допомоги Виконавця за цим договором здійснюється Замовником протягом трьох банківських днів з дати отримання рахунку-фактури.

Виходячи з приписів чинного законодавства, а також вимог, зазначених у ст. 133 ЦПК України, поняття «судові витрати» за визначенням, включає в себе лише фактично понесені сторонами на дату постановлення відповідного судового рішення витрат, пов`язані з розглядом справи (судовий збір, витрати на послуги перекладача, витрати на судову експертизу, витрати на правничу допомогу тощо).

Зокрема, згідно п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 №10, судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням.

Відповідач зазначає, що до матеріалів справи не долучено доказів щодо підтвердження фінансових «витрат» позивача перед адвокатом, жодних первинних розрахункових документів на кшталт квитанції, платіжного доручення, банківської виписки по рахункам надано не було, тому вимога про стягнення з ПрАТ «СК «Альфа Страхування» судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги у розмірі 8000,00 грн. є безпідставною та необґрунтованою.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані письмові докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року №14-176цс18.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Так, вищезазначений факт ДТП 04 грудня 2017 року дійсно мав місце, вказане підтверджено наданими позивачем доказами.

Доказів, які б спростовували вказані обставини, відповідачем суду надано не було. Потерпілий повинен надати суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що зібраними по справі доказами встановлено факт ДТП, причини та обставини її настання, а також розмір заподіяної шкоди.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик зобов`язаний відшкодувати завдану позивачу шкоду в межах ліміту страхового відшкодування.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.08.2018 у справі №227/3573/16-ц.

Згідно ст.1166 ЦКУ майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст.1167 ЦК - моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала: зокрема, 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки .

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦКУ - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ст.1193 ЦКУ шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого та особи, яка заподіяла шкоду, - також залежно від ступеня її вини - розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Ст.988 ЦК України визначено, що обов`язком страховика у разі настання страхового випадку є здійснення страхової виплати у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Згідно ст.990 ЦКУ - страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Статтею 991 ЦКУ передбачено виключні підстави для відмови страховика від здійснення страхової виплати, зокрема, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон), - страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ст. 22 цього Закону - при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Аналізуючи надані докази і вимоги закону,що регулює дані відносини, суд робить такі висновки:

Заподіювачем шкоди ОСОБА_1 є водій ОСОБА_2 Шкоду заподіяно внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, підстави для відшкодування шкоди врегульовані ст.1187 ЦКУ, тобто шкода підлягає відшкодуванню незалежно від вини її заподіювача.

Підстави для звільнення водія від відповідальності за заподіяну шкоду у даному випадку передбачені виключно в ч.5 ст.1187 ЦК і в ч.1ст.1193 ЦКУ, і такими підставами є: 1)завдання шкоди внаслідок непереборної сили, 2) внаслідок умислу потерпілого.

Такі самі підстави передбачені законом і для звільнення страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану потерпілому в ДТП. Такі самі підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені законом про страхування.

Виходячи зі змісту постанови про закриття кримінального провадження відносно водія ОСОБА_2 , за фактом даної ДТП - не встановлено умислу потерпілого і не встановлено непереборної сили.

Обставини, на які посилається відповідач (алкогольне сп`яніння потерпілого-пішохода, його поведінка на дорозі) не доводять умислу потерпілого на позбавлення себе життя чи на завдання собі шкоди.

Висновки у кримінальному провадженні щодо відсутності у водія можливості відвернути наїзд на пішохода вказують на відсутність вини водія, але не є підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, і не встановлюють та не доказують наявності непереборної сили.

Наявна в діях потерпілого груба необережність, що сприяла виникненню або збільшенню шкоди, законом розглядається як підстава для зменшення розміру відшкодування, але не є підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати заподіяну в даному випадку шкоду.

Суд також вважає підтвердженим, що за період з 04.12.2017 по 10.01.2018 сума витрат, здійснених на лікування позивача, що документально підтверджена відповідним закладом охорони здоров`я, тобто, витрати за ліки, на які є призначення лікаря, становить 6202,09 грн.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача в частині стягнення страхового відшкодування передбаченого законом про страхування.

Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішені.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу здійснюється, виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження фату надання видів правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих закладах, та розміру відшкодування повинні бути надані суду відповідні докази.

Проте, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження цих витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13, 19, 81, 141, 209, 212, 263-265 ЦПК України, суд,-

У х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я фізичної особи - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» (, м. Київ,, вул. Рибальська, 22) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість зі сплати страхового відшкодування за страховим випадком від 04.12.2017 у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 29 липня 2019 року.

Суддя Бердянського міськрайонного суду С. М. Морока