ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7478/19 Справа № 211/5688/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Регіональна філія "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг)

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 червня 2019 року, яке постановлено суддею Ніколенко Д.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 14 червня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) про стягнення недоплаченої частки заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 28.08.2009 р. по теперішній час працює машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг), Регіональної філії «Придніпровської залізниці» ПАТ «Українська залізниця. 15.05.2018 року та 20.05.2018 року він звернувся із заявами до начальника депо, стосовно ненадання йому роботи згідно його трудового договору, та оплати йому простою по середньому за 66 годин по вині роботодавця.

Зауважує на тому, що 28.05.2018 року та 31.05.2018 року він, та його помічник, виконали вимоги наказу від 24.03.2008 року № 54 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду «Правил безпечної експлуатації електровозів, тепловозів та моторвагонного рухомого складу». Згідно зі ст. 159 КЗпП України ст.18 Закону України «Про охорону праці», про невідповідність локомотиву безпечним умовам праці, він повідомив свого безпосереднього керівника, подавши рапорт з актом з виявленими небезпечними зауваженнями. У результаті виконання вимог Правил, було внесено до бортового журналу (ТУ 152) усі виявленні зауваження та складено Акти за участю Первинної профспілкової організації Вільної - профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо (ППО ВПЗУ КЛД), про не відповідність локомотива вимогам інструкцій, наказів і нормативних документів. Відповідач не оплатив йому час простою, у відповідності до ч. 3 ст. 113 КЗпП України, в розмірі середнього заробітку, що передбачено у випадку, коли при відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або людей, які його оточують, навколишнього природного середовища; а сплатив у відповідності до Положення про оплату праці (п.4,8,1), як час вимушеного простою з причин, що не залежать від працівника з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) встановленого працівнику. З оплатою з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівникові, він не згоден, оскільки правове регулювання трудового законодавства означає, що у травні місяці 2018 року за ним визнано право на оплату часу простою в розмірі середнього заробітку. В період з 01 травня 2018 року по 01 червня 2018 року його заробітна плата нараховувалась, не у відповідності до закону про оплату праці працівників, а саме - абз. ч.3 ст. 113 КЗпП.

Позивач вважає, що власник не виконує вимоги ст. 21; ст. 153 КЗпП України щодо забезпечення безпечних умов праці, необхідних для виконання роботи, передбаченні законодавством про працю та угодою сторін, а також, ч. 3 ст.113 КЗпП України, ст. 14 Закону України «Про оплату праці», щодо збереження розміру середнього заробітку за час простою при відсутності вини працівника.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь недоплачену частку заробітної плати до середньої заробітної плати за травень місяць 2018 року в розмірі 2321,43 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

На думку представника позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в даному випадку простій мав місце не з ініціативи роботодавця та відсутності вини працівника, а з ініціативи працівника, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього середовища не з його вини, коли за робітником, у відповідності до ч.3ст.113 КЗпП України, зберігається середній заробіток.

Зауважує на тому, що позивач, відповідно до норм чинного законодавства, попередив уповноважений орган про виробничу ситуацію, небезпечну для життя та здоров`я працівників, для людей, які його оточують та відмовився від виконання наряду у зв`язку з невідповідністю електровоза вимогам наказу від 24.03.2008 року № 54 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду «Правил безпечної експлуатації електровозів, тепловозів та моторвагонного рухомого складу», тобто повідомив відповідача про простій не з його вини.

Зауважує на тому, що факт наявності виробничої ситуації, небезпечної для життя та здоров`я працівників, для людей, які його оточують, знайшов своє підтвердження в Акті від 28.05.2018 року про несправність локомотиву ВЛ8-273 та в Акті від 31.05.2018 року про несправність локомотиву ВЛ-11-042.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 28.08.2009 року по теперішній час працює машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг), Регіональної філії «Придніпровської залізниці» ПАТ «Українська залізниця».

15 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Криворізького локомотивного депо Герасима Ю.М. з заявою про забезпечення роботою, оскільки він так змушений діями в зв`язку з простоєм (призупиненням роботи) по вині роботодавця в очікуванні локомотива, який відповідає вимогам інструкцій, наказів і нормативних документів. Оплату за час простою по вині роботодавця проводити згідно ст.113 КЗпП України та ст. 6 Закону України «Про охорону праці» з 15.05.2018 р. (а.с.7).

20 травня 2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся з відповідною заявою про те, що йому, з вини роботодавця, не надали роботу, згідно його трудового договру та вимог з техніки безпеки і охорони праці, тому просив оплатити йому по середньому 12 годин його робочого часу (а.с.8).

28 травня 2018 року та 31 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з відповідними рапортами про виявлення недоліків при прийнятті локомотивів 28 травня 2018 року - локомотиву ВЛ8-273 та 31 травня 2018 року - локомотиву ВЛ 11-042, та проханням забезпечити його роботою за фахом та проведення оплати за час простою по вині роботодавця (а.с.17,18 - копії рапортів, а.с.19,20 - копії актів).

Звертаючись з позовом про стягнення недоплаченої частки заробітної плати, ОСОБА_1 посилався на те, що в період з 01 травня 2018 року по 01 червня 2018 року його заробітна плата нараховувалась не у відповідності до закону про оплату праці працівників, а саме: абз. ч.3 ст. 113 КЗпП України, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за травень 2018 року.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 23 жовтня 2007 року № 257/06/187-07, на час простою не з вини працівника оформлюється акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та наказ власника або уповноваженого ним органу. Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі.

Згідно з частинами першої-третьої статті 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил статті 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.

Тлумачення статті 34, 113 КЗпП України свідчить, що при запровадженні простою за ініціативи роботодавця та за відсутності вини працівника на роботодавця покладено обов`язок здійснювати оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Тобто при простої не відбувається зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, оскільки розмір окладу залишається незмінним.

Вказане вище узгоджується із висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 320/3303/16-ц.

В матеріалах справи відсутні Акти щодо фіксації простою ПАТ «Українська залізниця», 27.05.2018 року та 31.05.2018 року, як і не було видано наказу щодо простою, позивачу ОСОБА_1 підприємством відповідача було проведено розрахунок заробітної плати у відповідності кількості годин з розрахунку тарифної ставки, встановленої йому на посаді машиніста електровозу.

Крім того, відповідно до протоколу наради комісії з перевірки стану локомотивів у відповідності вимогам охорони праці та безпеки руху від 04.07.2018 року було встановлено невідповідність вимогам пункту 5.5. НПАОП 63.21-1.17-08 локомотивів ВЛ-8 № 1449 та № 906, ВЛ-11 № 485, та встановлено, що вони несли загрозу життю, здоров`ю працівників (а.с.57-58)

Як вбачається із матеріалів справи, 28 травня 2018 року та 31 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з відповідними рапортами про виявлення недоліків при прийнятті локомотивів, зокрема 28 травня 2018 року - локомотиву ВЛ8-273 та 31 травня 2018 року - локомотиву ВЛ-11-042, та проханням забезпечити його роботою за фахом та проведення оплати за час простою по вині роботодавця (а.с.17,18 - копії рапортів, а.с.19,20 - копії актів), натомість локомотиви, зазначені позивачем в Актах та рапортах не були визнані комісією з перевірки стану локомотивів у відповідності вимогам охорони праці та безпеки руху такими, що несли загрозу життю, здоров`ю працівників.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, оплата часу простою за травень 2018 року машиністу електровоза ОСОБА_1 проведена 319 видом оплати (як простій не з вини працівника ) за 40,80 годин з розрахунку годинної тарифної ставки 40 грн. 66 коп., на суму 1659 грн. 00 коп. Також за ці години простою нарахована надбавка за вислугу років в сумі 1931 грн. 54 коп. Таким чином, позивачу, відповідно до норм КЗпП України, була повністю оплачена норма годин, що він відпрацював у травні 2018 року.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в даному випадку простій мав місце не з ініціативи роботодавця та відсутності вини працівника, а з ініціативи працівника, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього середовища не з його вини, коли за робітником, у відповідності до ч.3 ст.113 КЗпП України, зберігається середній заробіток з огляду на те, що положеннями частини третьої статті 113 КЗпП України передбачено збереження середньої заробітної плати, лише за час простою, викликаного виробничою ситуацією, тобто ситуацією пов`язаною з поведінкою відповідача, щодо здійснення ним виробництва, та створення внаслідок такого виробництва небезпеки для життя та здоров`я позивача та оточуючих людей. Натомість, матеріалами справи не підтверджено наявності в травні 2018 року простою, викликаного виробничою ситуацією, тобто ситуацією, пов`язаною з поведінкою відповідача, щодо здійснення ним виробництва, та створення внаслідок такого виробництва небезпеки для життя та здоров`я позивача та оточуючих людей. Як вбачається із матеріалів справи, згідно протоколу наради комісії з перевірки стану локомотивів у відповідності вимогам охорони праці та безпеки руху від 04.07.2018 року було встановлено невідповідність вимогам пункту 5.5. НПАОП 63.21-1.17-08 локомотивів ВЛ-8 № 1449 та № 906, ВЛ-11 № 485, та встановлено, що вони несли загрозу життю, здоров`ю працівників (а.с.60-61)

Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач, відповідно до норм чинного законодавства, попередив уповноважений орган про виробничу ситуацію, небезпечну для життя та здоров`я працівників, для людей, які його оточують, та відмовився від виконання наряду у зв`язку з невідповідністю електровоза вимогам наказу від 24.03.2008 року № 54 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду «Правил безпечної експлуатації електровозів, тепловозів та моторвагонного рухомого складу», тобто повідомив відповідача про простой не з його вини, оскільки матеріалами справи не підтверджено ні актами щодо фіксацію простою, ні видачею наказу щодо простою, наявності простою на підприємстві відповідача 27.05.2018 року та 31.05.2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт наявності виробничої ситуації, небезпечної для життя та здоров`я працівників, для людей, які його оточують, знайшов своє підтвердження в Акті від 27.05.2018 року про наявність несправностей на електровозі ВЛ8-273 та в Акті від 31.05.2018 року про наявність несправностей на ВЛ-11-042 спростовуються протоколом наради комісії з перевірки стану локомотивів у відповідності вимогам охорони праці та безпеки руху від 04.07.2018 року, відповідно до якого було встановлено невідповідність вимогам пункту 5.5. НПАОП 63.21-1.17-08 локомотивів ВЛ-8 № 1449 та № 906, ВЛ-11 № 485, та встановлено, що вони несли загрозу життю, здоров`ю працівників, зазначені позивачем локомотиви ВЛ8-273 та ВЛ-11-042 відсутні в переліку локомотивів, які не відповідають вимогам пункту 5.5. НПАОП 63.21-1.17-08 (а.с.60-61).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: