Номер провадження: 22-ц/813/3802/19
Номер справи місцевого суду: 507/1404/18
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т.П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника Зеленогірської селищної ради - адвоката Пілюка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області, Любашівської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа - Відділ освіти, молоді та спорту Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про стягнення індексації заробітної плати, середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку та моральної шкоди,

встановив:

02 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області про стягнення індексації заробітної плати, середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 08.10.2013 року вона була прийнята на роботу Зеленогірської селищної ради, завгоспом дитячого ясла-садка «Сонечко».

З 01 червня 2015 року по 01 жовтня 2015 року відповідач не проводив індексацію заробітної плати, у зв`язку з чим заборгованість відповідача складає 2917 грн.

01 жовтня 2015 року позивачка була звільнена, у зв`язку із переведенням на роботу у відділ освіти Любашівської РДА. Однак вказала, що відповідач на день звільнення не виплатив їй суму індексації, а тому посилаючись на вимоги ст.116,117 КЗпП України просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за місяці затримки, що становить 27091 грн. 68 коп., 2917 грн. індексації заробітної плати.

Крім того, позивач вказуючи на те, що несвоєчасна виплата заробітної призвела до моральних страждань та переживань з приводу джерел існування її сім`ї, вона змушена звертатися в різні інстанції, витрачати час, а тому просила стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Зеленогірська селищна рада Любашівського району Одеської області позов не визнала та надала до суду відзив, вказуючи на те, що ОСОБА_1 були виплачені всі кошти при звільненні в межах бюджетних асигнувань. Представник ОСОБА_2 . надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, в задоволенні позову просив відмовити.

Представник Любашівської районної державної адміністрації Одеської області Довганюк В.В. надала до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника, в задоволенні позову просила відмовити.

Третя особа: відділ освіти, молоді та спорту Любашівської районної державної адміністрації Одеської області надав клопотання про розгляд справи у відсутність представника, позов вважав безпідставним.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 27 грудня 2018 року взадоволенні позову ОСОБА_1 до Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області, Любашівської районної державної адміністрації Одеської області, третьої особи: відділу освіти, молоді та спорту Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про стягнення індексації заробітної плати, середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку та моральної шкоди було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 грудня 2018 року, та постановлення нового, про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статями 33, 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», статтею 2 якого визначено, що об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як було вказано вище, позивач працювала у Зеленогірський селищній раді, завгоспом дитячого ясла-садка «Сонечко».

01 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнена, у зв`язку із переведенням на роботу у відділ освіти Любашівської РДА, що визнано учасниками справи та підтверджується записом у трудовій книжці.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що за період її роботи , а саме в період з червня 2015 року до дня звільнення, відповідач не проводив індексацію заробітної плати, у зв1язку з чим за період чотирьох місяців: червень-вересень 2015 року заборгованість склала 2917 грн.

Проте, суд першої інстанції обгрунтовано не погодився з позовними вимогами ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Так, індекс інфляції в червні 2015 року склав 100,4 %; в липні 2015 р. - 99,0 %, в серпні 2015 р. - 99,2 %, у вересні 2015 р. - 102,3 %.

За таких обставин, враховуючи, що в червні, липні та серпні величина індексу споживчих цін не перевищила поріг індексації, який було встановлено в розмірі 101 відсотка, то підстав для нарахування індексації за вказаний період у відповідача не було.

Крім того, відповідно до ст.3, ч.4 статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У вересні 2015 року індекс споживчих цін склав 102,3 % та відомості про це були оприлюдненні Держкомстатом в газеті «Урядовий кур`єр» 9 жовтня 2015 року, а тому при звільненні ОСОБА_1 з роботи 01 жовтня 2015 року, у Зеленогірської селищної ради не було правових підстав для нарахування індексації заробітної плати.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення індексації заробітної плати в розмірі 2917 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки позовні вимоги про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за місяці затримки в розмірі 27091 грн. 68 коп. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн., є похідними від першої вимоги, а тому вони також не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд мав взяти в розрахунок індексації за червень 2015 року - індекс споживчих цін за квітень, у липні - за травень, у серпні - за червень, у вересні - за липень, то вони не грунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому є безпідставними і не можуть слугувати доказом незаконності ухваленого судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.08.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра