ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/884/19Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В.
Провадження № 22-ц/817/756/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 301030300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Іванюта О.М.

з участю представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 - адвоката Жеребецької І.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 599/884/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 травня 2019 року, ухваленого суддею Снігурський В.В., повний текст рішення виготовлено 31 травня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Зборівська міська рада, Зборівське районне бюро технічної інвентаризації, Зборівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно спільної часткової власності,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_1 29 травня 2003 року Зборівською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі №1-1073; скасування реєстраційного запису №72 в реєстраційній книзі №1 Зборівського районного бюро технічної інвентаризації відомості про право власності на ім`я ОСОБА_1 на цілу частину та визнання за ним права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що спірне будинковолодіння належало до колгоспного двору, членом якого він був з 1984 року. Після припинення колгоспного двору, відповідно до чинного на той час законодавства, він набув право власності на 1/4 частку у майні, що належала всім членам колгоспного двору на праві спільної сумісної власності.

Про свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане на ім`я ОСОБА_1 29 травня 2003 року, йому стало відомо з матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення із спірного будинку, яка на даний не вирішена, а тому строки позовної давності, вважає, не пропустив.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 травня 2019 року вирішено: «Позов задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_1 29 травня 2003 року Зборівською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі №1-1073 частково - в частині визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.»

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Вказала, що спірне будинковолодіння не відносилось до колгоспного двору, позивач працював у колгоспі по трудовому договорі, а тому не міг набути права власності на спірне майно, як майно колгоспного двору. Також зазначила, що будинок вона успадкувала після смерті ОСОБА_5 і 29 травня 2003 року їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Тому їй належить право приватної власності на цілий будинок з господарськими будівлями. Позивач дізнався, як зазначив в позовній заяві, про порушення своїх прав у 2011-2012 роках, однак не реалізував свого права на звернення до суду протягом строків, передбачених ст.257 ЦК України, у зв`язку з чим пропустив строки позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачів ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги і просив рішення суду скасувати з мотивів викладених в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_4 - Жеребецька І.О. доводи апеляційної скарги не визнала і просила відмовити її задоволенні. Вказала, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року мав статус колгоспного двору. Позивач був членом колгоспного двору і набув право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення представника заявника, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Предметом спору є будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 .

29 травня 2003 року Зборівською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 видане свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі №1-1073 частково - на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 з часу одруження 1984 року з відповідачкою ОСОБА_2 , проживав у вищевказаному будинковолодінні разом з відповідачами у справі.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що спірне будинковолодіння до введення в дію Закону України "Про власність", відносилось до категорії колгоспного двору і правильно вирішив спір за правилами чинного на той час законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 05 липня 1984 року прийнятий в члени колгоспу ім. Кірова, 25 січня 1993 року переведений в колгосп « Кобзар », що підтверджується записами в трудовій книжці колгоспника, виданого позивачу 26 червня 1990 році у колгоспі « Кобзар ». (а.с. 45)

З листа відділу Зборівського району Головного управління Держгео кадастру у Тернопільській області від 06 травня 2015 року №100/107-19, вбачається, що на підставі робочих та архівних матеріалів Відділу гр. ОСОБА_4 є членом колишнього КСГП «Кобзар» село Вірлів Зборівського району. Про членство у вказаному господарстві вказує сертифікат на право на земельну частку (пай) площею 2,79 кадастрових гектарів із земель КСГП «Кобзар» серії НОМЕР_1 , виписаний на ім`я ОСОБА_4 , зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів за № 197 та виданий 28.02.1997 року. Згідно чинного законодавства, на підставі рішення Вірлівської сільської ради від 22.01.2002 року №110 сертифікат було замінено на Державний акт на право приватної власності на землю загальною площею 2,44 га серії НОМЕР_2 (зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 183 від 20.11.2002 року). (а.с. 33)

Згідно виписки з погосподарської книги №8 по селу Вірлів Зборівського району Тернопільської області, особовий рахунок 428 та погосподарської книги №3 по селу Вірлів Зборівського району Тернопільської області, особовий рахунок 428 , суспільна група господарства, в якому проживають сторони, станом на 01 січня 1990 року та на 15 січня 1991 року була записана як «колгоспний двір» (а.с. 9, 29)

Врахувавши наведені докази, які є належними та допустимими для з`ясування фактичних обставин справи, суд зробив вірний висновок про те, що будинок з господарськими будівлями до 15 квітня 1991 року, дата набрання чинності Закону України "Про власність", відносився до суспільної групи "колгоспний двір" і позивач був членом колгоспного двору.

Відповідно до ст. ст. 17, 18 Закону України "Про власність", та роз`яснень даних в п. 6. постанови Пленуму Верховного Суду України, положення статей 17, 18 щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року, не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

З виписок з погосподарських книг вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року в колгоспному дворі проживали ОСОБА_5 , голова сім`ї, ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (позивач по справі) та ОСОБА_9 , яким згідно чинної на той час ст. 120 ЦК Української РСР, майно належало на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, суд правильно визначив, що частка майна в будинковолодінні, як належить позивачу, становить 1/6 частину.

Виходячи з цих обставин, суд обґрунтовано визнав незаконними в частині 1/6 свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок, виданого на ім`я ОСОБА_1 , оскільки право на частку в майні мали всі його члени двору, в тому числі ОСОБА_4 , який проживає в будинковолодінні з 1984 року.

Безпідставними є твердження відповідачів про те, що цілий житловий будинок з надвірними будівлями є приватною власністю відповідачки ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності за законом, виданого після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки спростовується вищевказаними доказами у справі, а інших доказів, які б підтверджували, що двір відносився до категорії робітничого, а не колгоспного, сторона не надала.

Як вище встановлено, ОСОБА_5 була членом колгоспного двору, значилась його головою, і після його припинення, їй, як і іншим членам колишнього колгоспного двору, належала відповідна частка в майні.

Таким чином, 1/6 майна, що належала позивачу, не могла бути предметом спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що про порушене право позивачу стало відомо в 2019 року, під час розгляду цивільної справи №599/476/19 про його виселення із спірного будинковолодіння, оскільки інших доказів того, що позивачу про порушення права було відомо раніше, матеріали справи не містять. А тому перебіг строку позовної давності відповідно правил встановлених ст. 261 ЦК України, слід обчислювати з цього часу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки рішення, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 серпня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.