Справа № 467/552/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ :

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування

Звернувшись до суду із вказаним позовом до суду, позивач посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок та земельні ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Позивач вказує, що на час відкриття спадщини проживала із ОСОБА_3 , зокрема, у період з осені 2005 року по день її смерті, тобто більше п`яти років, і як наслідок, є такою, що прийняла спадщину.

Проте, оскільки вона постійно проживала в будинку ОСОБА_3 , однак, не була зареєстрована за його адресою, то нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

При цьому, спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 є її батько - ОСОБА_2 , однак, він пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини через неповажні причини, що підтверджується відповідним судоми рішенням, у той час, як інших спадкоємців після смерті бабусі немає.

Через таке, позивач просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 у період з осені 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,41 га, розташовану в межах Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,00762 га, розташовану в АДРЕСА_1 та на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель споруд площею 0,2500 га, розташовану в АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії у справі

Підготовче провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2019 року.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2019 року витребувано докази, які долучено до матеріалів справи, а також викликано свідків.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2019 року підготовче провадження було закрите, а справу призначено до судового розгляду по суті. До того ж цією ж ухвалою в судове засідання викликано свідка.

Позиції учасників справи

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити та пояснила суду, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка доводиться їй бабусею, як то, рідною тіткою її батька.

Так, ОСОБА_3 це сестра її діда ОСОБА_4 , який доводився батьком ОСОБА_2 - її батька.

У 2002 році вона закінчила навчання у школі в м. Южноукраїнську, а в 2003 році разом з батьками переїхала до с. Виноградний Сад Доманівського району Миколаївської області.

Її бабуся ОСОБА_3 з 1961 року проживала в с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області до дня своєї смерті. Разом із нею проживала її рідна сестра ОСОБА_5 .

Коли вона навчалась в м. Мигія Миколаївської області, то кожного літа приїздила до ОСОБА_3 в с. Бузьке аби допомагати їй, оскільки остання вже була стара і не могла, до того ж, здійснювати догляд за сестрою.

Оскільки в кінці 2004 року баба ОСОБА_5 (сестра ОСОБА_3 ) почала сильно хворіти, адже на той час їй вже було десь дев`яносто років, а ОСОБА_3 не могла доглядати її також через свій похилий він, то вона почала проживати разом з ними в с. Бузьке аби доглядати їх обох.

Фактично вона почала проживати в будинку ОСОБА_3 з кінця жовтня 2004 року. Доглядала бабусь, купувала їм ліки та продукти харчування, доглядала город та присадибну ділянку.

Коли в ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 померла, то вона залишилась проживати разом з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Весь цей час вона не працювала і не навчалась, так проживала разом з ОСОБА_3 та її сестрою, кошти давали батьки, а харчувались з присадибної ділянки.

Загалом в будинку ОСОБА_3 вона жила і після смерті останньої, до 2016 року.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення та пояснив суду, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною сестрою його батька - ОСОБА_4 , відповідно, є його рідною тіткою.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її чоловік - ОСОБА_7 , який не мав спільних дітей з ОСОБА_3 Лише мав двох дочок від першого шлюбу, однак де вони зараз він не знає.

У 80 - х роках до ОСОБА_3 переїхала на постійне проживання її рідна сестра ОСОБА_5 , яка до цього проживала в Грузії, після чого вони почали проживати разом в АДРЕСА_2 в будинку ОСОБА_3 .

Оскільки вони були досить похилого віку, то просили його аби ОСОБА_1 переїхала до них та доглядала за ними. А тому, восени 2004 року він перевіз свою доньку ОСОБА_1 в будинок ОСОБА_3 , де вона й прожила до 2016 року.

Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, у тому числі й на докази, що відхилені судом та мотиви їх відхилення, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вона проживала в с . Бузьке Арбузинського району Миколаївської області по сусідству з покійною ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 проживала в будинку ОСОБА_3 п"яти - шість років, оскільки доглядала її, так само, як і її сестру.

Чоловік ОСОБА_3 помер набагато раніше за неї і спільних дітей у них не було.

Тому ОСОБА_1 , як онука, доглядала і ОСОБА_3 , і її сестру, яка також не мала дітей.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що проживав по сусідству з покійною ОСОБА_3

Знає ОСОБА_1 , яка проживала разом з ОСОБА_3 та її сестрою аби доглядати їх. Однак, коли точно вона почала з ними жити не пам"ятає, але прожила з бабою ОСОБА_11 і бабою ОСОБА_5 у їх будинку близько п"яти - шести років.

Йому це відомо, оскільки він відвідував їх як депутат і знає, що ОСОБА_1 постійно викликала фельдшера до хворих сестер, доглядала їх, дбала про присадибну ділянку.

Тож, суд, заслухавши вступне слово учасників справи, показання свідків, дослідивши надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, керуючись законом, виходив із такого.

Зокрема, суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої, в силу положень ст. 1218 ЦК України, входить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення Костянтинівської селищної ради від 15 грудня 1993 року № 122, земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, розташована в АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта серії НОМЕР_1 , земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0762 га, розташована в АДРЕСА_1 і належна спадкодавцю на підставі державного акта серії НОМЕР_2 та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,41 га, розташована в межах території Костянтинівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, яка належала ОСОБА_3 згідно державного акта серії НОМЕР_3 .

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області Рихальською О.В. 20 серпня 2002 року, яким все рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, заповіла своєму синові ОСОБА_2 .

Проте, рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 квітня 2019 року у задоволенні його позову до Костянтинівської селищної ради про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини було відмовлено.

Як установлено в судовому засіданні, вказане судове рішення не оскаржувалось ОСОБА_2 і наразі набрало законної сили.

Як наслідок, в силу норм ст. 1272 ЦК України, ОСОБА_2 вважається таким, що не прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3

Донька ОСОБА_2 - ОСОБА_1 наразі порушила перед судом питання про встановлення факту її проживання разом з ОСОБА_3 однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини та визнання права власності на майно, що входить до складу спадщини ОСОБА_3 .

Тож, у цьому контексті суд установив, що ОСОБА_1 дійсно проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зокрема, це підтверджується її особистими поясненнями, поясненнями відповідача та двох свідків, які вказали на обставини проживання позивача разом з ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 у період, що вказаний позивачем.

Ці джерела доказів, як то, показання свідків повністю узгоджуються між собою і кореспондуються з поясненнями сторін, а тому не викликають сумнівів у суду щодо їх достовірності.

Так, щодо обставин проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із спадкодавцем, то суд встановив, що позивач здійснювала догляд за ОСОБА_3 , купувала їй ліки та продукти харчування, дбала про будинок і присадибну ділянку, викликала лікаря. ОСОБА_3 не мала дітей, а її чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім того, факт проживання позивача підтверджується й довідкою Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області № 1251 від 03 вересня 2019 року.

Усі ці докази, у їх сукупності, підтверджують факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_3 протягом осені 2004 року і включно до дня смерті останньої, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , позаяк, є належними, такими, що містять інформацію про предмет доказування, допустимим у світлі положень ст. 78 ЦПК України та достовірними, оскільки на їх підставі можливо встановити дійсні обставини справи.

Як наслідок, ОСОБА_1 , з огляду на норму ст. 1264 ЦК України, має право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 у четверту чергу, оскільки проживала із нею однією сім`єю не менше, як п`ять років до дня відкриття спадщини.

Інакше кажучи, ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 .

Водночас, згідно із ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Суд, до того ж, установив, що ОСОБА_1 не подавала заяви про відмову від спадщини, що, окрім її особистих пояснень, підтверджується ще й тим, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не відкривалась.

Стосовно того, що позивач не була зареєстрована за місцем проживання ОСОБА_3 , то це саме по собі не може спростувати доводи сторін.

Зокрема, суд зважав на те, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

А сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

На таке вказав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц.

Та як указував суд вище, факт проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_3 на момент смерті останньої достовірно підтверджено в ході судового розгляду.

З огляду на таке, суд констатує, що ОСОБА_1 є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , як спадкоємець четвертої черги за законом, позаяк, проживала з останньою однією сім`єю не менш ніж п`ять років до дня відкриття спадщини, у тому числі, й на час її відкриття, і не заявила про відмову від неї.

У світлі вказаного, суд приходить до висновку, що вимога про встановлення факту проживання позивача однією сім`єю із ОСОБА_3 у період з осені 2005 року і до 02 лютого 2011 року включно підлягає до задоволення.

Більш того, суд установив факт проживання ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_3 протягом більш тривалого періоду, а саме : осені 2004 року і до 2016 року.

Проте, у контексті принципу змагального і диспозитивного цивільного процесу, суд розглядає справу лише в межах заявлених вимог і не може вийти за них самостійно.

Між тим, суд вважає такою, що не підлягає до задоволення вимога про визнання права власності за позивачем на майно, яке входить до складу спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_3 .

Розглядаючи ці вимоги, суд виходив із такого.

Згідно із ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, же, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

У свою чергу, норма ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 82 ЦПК України зобов`язують сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Водночас, якщо враховувати те, що спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття, а згідно зі ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, то позивач, в силу наведених судом вище правових норм, повинна довести, що її право власності на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Однак, будь - яких доказів цьому суд у своєму розпорядженні не мав.

Більш того, суд наголошує, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування").

Отже, передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України, за якою, за певних умов можливе визнання права власності, у тому числі, й на спадкове майно, є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення і захисту порушеного права.

Зі системного аналізу вищевикладеного слідує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Між тим, у ракурсі установлених фактичних обставин цієї справи, з урахуванням пояснень сторін та наявних письмових доказів, суд не установив об`єктивних перешкод для оформлення позивачем права на спадщину саме у нотаріальному порядку.

Більш того, за умови наявності заповіту ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , та у світлі норми ч.2 ст. 1272 ЦК України, позивач може надати свою письмову згоду, як спадкоємець, який прийняв спадщину, своєму батькові ОСОБА_1 , як спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини, на те, щоб останній звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

А як наслідок, це гіпотетично може призвести до порушення спадкових прав ОСОБА_1 , чого суд допустити не може.

За таких обставин, суд не встановив порушених чи то невизнаних прав власності позивача на спадкове майно, а відтак, і підстав для застосування положень ст. 392 ЦК України щодо такого роду правовідносин, адже позивач не надала беззаперечних доказів наявності передумов для цього.

Таким чином, з огляду на все вищевикладене, виходячи із аналізу наявних доказів, суд приходить до висновку, що підстав для визнання права власності за позивачем на спадкове майно немає, бо її його права, за таких обставин, не є порушеними, невизнаними або будь - яким оспорюваними, у той час, як наявність об`єктивних перешкод у оформленні спадкових прав у позасудовому порядку, як то, передумов застосування положень ст. 392 ЦПК України, є недоведеною.

Будь - яких інших доказів, учасниками справи, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених ЦПК України, в той час як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у ході даного провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Тож, вимоги позивача про визнання права власності на цей час є передчасними і необґрунтованими, що дає суду підстави відмовити в задоволенні позову у цій частині.

Як наслідок, позов підлягає частковому задоволенню, тобто лише в частині установлення факту проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю протягом більш ніж п`ять років до дня відкриття спадщини.

Щодо розподілу судових витрат

За правилом ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача у солідарному порядку підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн., сплачену за вимогу немайнового характеру.

Решта сплаченого позивачем судового збору стягненню з відповідачів на її користь не підлягає.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та визнання права власності на майно в порядку спадкування з задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю в період з осені 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 включно.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути ОСОБА_2 та Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., тобто по 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп. - кожного.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца