Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2613/14-ц
Провадження № 4-с/553/4/2019
У Х В А Л А

Іменем України

06.08.2019м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави:

у складі: головуючого-судді Новака Ю.Д.,

при секретарі Каленіченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Полтаві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Полтавській області, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Полтавській області. В обгрунтування скарги посилався на ту обставину, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30.10.2015 року, що набрало законної сили 03.12.2015 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3 відсотка річних за користування коштами згідно договору про заощадження за період з 04.06.2013 року по 27.07.2015 року включно в сумі 35395,90 грн. та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 збитки від інфляції за невиконання умов договору про заощадження за період з червня 2013 року по липень 2015 року в сумі 409 750 грн. 00 коп.

12.01.2016 року на підставі даного рішення видано 2 виконавчих листа.

05.08.2017 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Полтавській області Лукмасло М.М. відновлено виконавче провадження № 50340356 по виконанню виконавчого листа № 553/2613/14-ц, виданого Ленінським районним судом м. Полтави 12.01.2016 року про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 409 750 грн.

У зв`язку з тим, що в період з 05.08.2017 року по час звернення до суду рішення суду було невиконане, скаржник вважає, що його права порушуються і потрібно визнати незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішення УДВС ГТУЮ у Полтавській області, зобов`язати відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Полтавській області вжити заходів з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.10.2015 року та виконавчого листа від 12.01.2016 року по справі № 553/2613/14ц передбачені ст. 10 Закону України Про виконавче провадження, а саме: винести постанову про арешт коштів, що перебувають у касі боржника та надходять до неї; винести постанову про арешт рухомого майна боржника та оголосити заборону на його відчуження; провести опис майна боржника за адресою: АДРЕСА_1 . АДРЕСА_2 а і накласти на нього арешт в межах суми боргу.

Зробити перевірку наявності зареєстрованого нерухомого майна на ПАТ КБ Приватбанк, у разі виявлення накласти на нього арешт та заборону відчуження в межах суми 409 750 грн.

24.04.2018 року представник ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області надав відзив на скаргу згідно якого просить у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, оскільки під час виконання рішення суду 06.09.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника, а 26.03.2018 року виконавче провадження № 54340356було направлено до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

19.10.2018 року представник скаржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала заяву про залишення без розгляду вимог скарги ОСОБА_1 в частині покладення зобов`язань на відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Полтавській області вжити заходів з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.10.2015 року та виконавчого листа від 12.01.2016 року по справі № 553/2613/14-ц передбачені ст. 10 Закону України Про виконавче провадження, а саме: винести постанову про арешт коштів, що перебувають у касі боржника та надходять до неї; винести постанову про арешт рухомого майна боржника та оголосити заборону на його відчуження; провести опис майна боржника за адресою: АДРЕСА_2 а і накласти на нього арешт в межах суми боргу, проведення перевірки наявності зареєстрованого нерухомого майна на ПАТ КБ Приватбанк, у разі виявлення накласти на нього арешт та заборону відчуження в межах суми 409 750 грн.

Ухвалою суду від 19.10.2018 вимоги скарги в цій частині залишено без розгляду.

У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день і час слухання справи.

Представник скаржника - адвокат Божко Т.Б. надала заяву у якій вимоги скарги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі, а справу слухати без її участі.

Представник ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила суд відмовити в задоволенні скарги.

Представник АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи.

Дослідивши матеріали справи, дані з відкритого реєстру виконавчих проваджень, суд приходить до висновку про задоволення вимог скарги ОСОБА_1 , враховуючи наступні обставини.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30.10.2015 року, яке залишено без змін на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 03.12.2015 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3 відсотки річних за користування коштами згідно договору про заощадження за період з 04.06.2013 року по 27.07.2015 року включно в сумі 35395,90 грн. та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 збитків від інфляції за невиконання умов договору про заощадження за період з червня 2013 року по липень 2015 року в сумі 409 750 грн. 00 коп.

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 03.12.2015 року залишено без змін.

12.01.2016 року на підставі даного рішення видано 2 виконавчих листа.

05.08.2017 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Полтавській області Лукмасло М.М. відновлено виконавче провадження № 50340356 по виконанню виконавчого листа № 553/2613/14-ц, виданого Ленінським районним судом м. Полтави 12.01.2016 року про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 409 750 грн.

Постановою державного виконавця від 06.09.2017 року накладено арешт коштів боржника у зв`язку з невиконанням рішення суду боржником.

26.03.2018 року виконавче провадження № 54340356 було направлено до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Рішення суду виконано і виконавче провадження завершено.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактичною перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

У відповідності до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» , заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

3. Платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках.

4. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

У відповідності до п.п. 7,8,18 ч. 3 ст. 18 Закону «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням.

вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.4 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тапрактику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення у справі «Глоба проти України», заява № 15729/07, від 05 липня 2012 року).

Згідно ст. 13 Конвенції Про захист прав та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім того ст. 14 Конвенції визначає, що Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

У рішенні ЄСПЛ по справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (Заява N 40450/04), надано наступні висновки: п. 51. Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6 (995004), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін …. . Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі "ІммобільяреСаффі" проти Італії" (980075 ). П. 54. Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції ( 995004 ). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у спр. "Сокур проти України" (№29439/02, від 26.04.2005р), і у спр. "Крищук проти України" (N1811/06, від 19.02.2009року).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

На час звернення ОСОБА_1 із скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень ГТУЮ у Полтавській області виконавче провадження № 50340356 перебувало на виконанні протягом 7 місяців і 2 дні, але рішення суду не було виконано. Державним виконавцем лише накладено арешт на кошти боржника. Враховуючи відзив зрозуміло, що інших дій визначених ст.ст. 10,18 Закону України «Про виконавче провадження», які б призвели до реального виконання рішення суду, стягнення виконавчого збору державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ГТУЮ у Полтавській області належним чином вчинено не було.

Оскільки на даний час рішення суду виконано Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, то суд приходить до висновку про необхідність визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень ГТУЮ у Полтавській області в період з вересня 2017 року по 26.03.2018 року без покладення зобов`язань усунути допущені порушення.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 19, 56, 124 Конституції України, ст. ст.1,3,18,19 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 13,14 Конвенції «Про захист прав та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, суд, -

ВИРІШИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Полтавськійобласті- задовольнити.

Визнати незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Полтавській області при виконанні виконавчого листа від 12.01.2016 року по справі № 553/2613/14-ц, виданого на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.10.2015 року про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 збитків від інфляції за невиконання умов договору про заощадження за період з червня 2013 року по липень 2015 року в сумі 409 750 грн. 00 коп.

Ухвала може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний термін з дня її проголошення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Ю. Д. Новак