Справа № 471/637/17-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка подання начальника Братського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області Константинова А. про розшук боржника,-

ВСТАНОВИВ :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

Суб`єкт звернення порушив перед судом питання про розшук боржника ОСОБА_1 , умотивувавши своє звернення тим, що на виконанні Братського РВ ДВС знаходиться виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 471/637/17-ц, виданого 13 грудня 2017 року Братським районним судом Миколаївської області, яким з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімум у для дитини відповідного віку, починаючи з 11 вересня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.

Проте, як указує автор подання, в ході примусового виконання наказу було встановлено, що боржник не проживає за вказаною стягувачем адресою і його місцеперебування нарізі невідоме.

Позиція учасників судового провадження

Державний виконавець Братського РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області, незважаючи на визнання його явки в судове засідання обов`язковою, не з`явився, про дату, час і місце розгляду його подання повідомлений належно, причин неприбуття не вказав, будь яких заяви чи то клопотань до суду не направляв.

Матеріалів виконавчого провадження до Арбузинського районного суду Миколаївської області також не передав.

Стягувач про дату, час і місце судового засідання також повідомлена належно, будь яких заяв чи клопотань до суду не направляла.

Мотиви суду і положення закону, якими він керувався при постановленні ухвали у ракурсі установлених фактичних обставин

У свою чергу, суд проаналізувавши матеріали справи, зясувавши доводи внесеного на його розгляд звернення, оцінивши надані йому докази з точки зору належності і допустимості, також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на

всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, з огляду на правову аксіому «Atrium habet se intromittere indicia prae se» (суд має справу з тими доказами, які перед ним), виходив із такого.

Зокрема, суд достовірно установив, що на примусовому виконанні у Братському РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області перебуває виконавче провадження ВП №55406104 з виконання судового наказу № 471/637/17-ц, виданого 13 грудня 2017 року Братським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 11 вересня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.

Вказане провадження було відкрите постановою начальника Братського РВ ДВС від 18 грудня 2017 року, проте, будь яких доказів того, що цей документ направлявся боржнику, а тим більше отриманий ним, матеріали справи не містять, так само, як і відсутні відомості про виклик боржника до Братського РВ ДВС.

При цьому, до подання додано акт державного виконавця від 02 жовтня 2018 року про те, що боржник не проживає за адресою, що вказана у виконавчому документі, і його місцезнаходження невідоме, а також відповідь Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області від 02 жовтня 2018 року, яка містить відомості про те, що ОСОБА_5 на території сільської ради не зареєстрований і не проживає.

Таким чином наведене свідчить про те що, державний виконавець деякі здійснював заходи щодо встановлення майна боржника, однак такі не мають правового відношення до вирішення питання розшуку самого боржника як фізичної особи.

Зокрема, розшук майна боржника врегульовано ч.2 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», а розшук боржника - ч.1 ст.36 даного Закону.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб і порядок визначені виконавчим документом.

Згідно із ч.1 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Відповідно до ч.1 ст.438 ЦПК України, розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.

Організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника.

Таким чином, аналізуючи зазначені вище норми Закону у контексті установлених судом обставин, суд приходить до висновку, що перш ніж звертатися до суду з поданням про оголошення розшуку боржника, державний виконавець самостійно вживає заходів щодо встановлення місця проживання /перебування/ боржника.

Та у цьому випадку, суду не мав у своєму розпорядженні будь яких доказів того, що державним виконавцем були вжиті достатні заходи по встановленню місця проживання чи перебування боржника, у тому числі здійснення запиту до Департаменту інформаційних технологій УМВС України щодо витребування інформації про те, чи перебуває боржник на обліку в органах внутрішніх справ; чи не оголошувався він у розшук, а також відомості з приводу перебування його в місцях позбавлення волі; витребування інформації з ДРАЦС щодо щодо внесення змін у будь-які актові записи боржника (одруження, зміна прізвища, смерть), відомості адреснодовідкового бюро про місце реєстрації, оскільки таке могло бути ним змінене, зрештою привід боржника, та витребування інших відомостей щодо встановлення місця перебування боржника.

Більш того, відсутні дані про здійснення запитів до про зареєстрвоані за боржником транспортні засоби, про перетин ним державного кордону України, до Пенсійного фонду України та до Державної фіскальної служби України.

У той час, як сам по собі факт відсутності боржника за місце, вказании у виконавчому документі, не є підставою для його оголошення його у розшук. З урахуванням ще й того, що субєктом звернення не достовірно доведено, що боржник дійсно знає про те, що він є учасником виконавчого провадження.

Крім того, з матеріалів судового провадження № 2-н/471/9/17 слідує, що судовий наказ про стягнення з ОСОБА_5 аліментів отримала ОСОБА_2 , проте, з наявного у справі акту державного виконавця вбачається, що вона протягом більш ніж шість років не знає його місцеперебування і за адресою, на яку направлявся судовий наказ він впродовж цього часу не проживає.

Тобто, із наданих суду жоказів неможливо достовірно встановити чи були ужиті всі необхідні заходи, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», з метою встановлення місця перебування боржника ОСОБА_5

Таким чином, вважати боржника належно повідомленим про відкриття виконавчого провадження та зробити висновок про його ухилення від виконання судового рішення з аналізу та оцінки тих доказів, які долучені до подання, суд не має мжливості.

Підставою ж для звернення виконавця до суду з поданням про розшук боржника є відсутність відомостей про місце перебування та проживання боржника-фізичної особи.

Та навіть запиту про перетин боржником кордону України державним виконавцем зроблено не було, і у всяк випадку, протилежного не доведено.

Тому, враховуючи вищевикладене і той факт, що державним виконавцем не надано суду доказів про ухилення боржника від виконання зобов`язання, а так само і того, що вжиті ним заходи на предмет встановлення місця перебування чи проживання боржника були

достатніми і вичерпними, в задоволенні подання слід відмовити, що не позбавляє державного виконавця права повторного звернення до суду з аналогічним поданням за умови вичерпання всіх передбачених законом заходів, направлених на встановлення місця знаходження боржника.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд зазначає, що розшук боржника є суттєвим втручанням у приватне життя особи у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод ( Рим, 04.ХІ.2950 р.), і тому має бути легітимним, виправданим та пропорційним цілям, які мали бути досягнуті. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у п.33 рішення ЄСПЛ у справі "Фельдман проти України", за яким будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті.

Тому, з цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 260, 261, 438 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання начальника Братського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області Константинова А. про розшук боржника ОСОБА_1 відмовити.

Копію ухвали направити заявнику і стягувачу.

Ухвала може бути оскаржена учасниками справи або особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 15 (п`ятнадяцяти) днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя І.В. Явіца