Справа № 148/1195/18
Провадження № 22-ц/801/1357/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ковганича С.В. у місті Тульчині Вінницької області, зі складення його повного тексту 24 квітня 2019 року

у справі № 148/1195/18 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Журавлівська сільська рада Тульчинського району Вінницької області, про встановлення факту проживання однією сім`єю,

встановив:

У липні 2018 ОСОБА_1 звернулася в Тульчинський районний суд Вінницької області із вказаним позовом, який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . З початку 2004 року до дня смерті останнього, він проживав разом із ОСОБА_1 та членами її сім`ї в одному будинку. ОСОБА_2 був особою із інвалідністю з дитинства і потребував догляду. Заявник як далека його родичка здійснювала за ним догляд. Проживаючи однією сім`єю вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Позивач брала на себе всі витрати, пов`язані з побуто, купувала йому ліки, продукти, після смерті здійснила поховання і на даний час здійсню/ догляд за могилою.

Звернувшись в Тульчинську державну нотаріальну контору за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріусом було відмовлено у видачі даного свідоцтва та запропоновано звернутися до суду.

В зв`язку з такими обставинами заявник змушена звернутися до суду з даною заявою. Просила встановити факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільно проживали однією сім`єю більше п`яти років, а саме, з початку 2004 року по день смерті останнього.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою цього ж суду виправлено описку, допущену у вступній частині рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2019 року, а саме: вказати дату ухвалення рішення 23 квітня 2019 року, замість 22 квітня 2019 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вказане рішення суду постановлене з грубим порушенням норм процесуального права, на підставі неналежної оцінки доказів, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що для підтвердження вказаного юридичного факту позивачем надано достатньо доказів, проте, суд першої інстанції не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Вказує на існування усіх складових для наявності у неї права на спадкування на підставі статті 1264 ЦК України, як члена сім`ї, що спільно проживав зі спадкодавцем. В своєму рішенні суд послався на відомості окремої реєстрації позивача і померлого, що зазначені в погосподарській книзі за 2006-2010 роки. Проте зазначене не спростовує ознаки сім`ї. Вони проживали в одному населеному пункті і питання реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в будинку заявника взагалі на думку останньої не приходило, оскільки людина має право на вільний вибір місця проживання. Суд вказав, що відповідно до погосподарської книги № 1 за 2006-2010 роки ОСОБА_2 працював різноробочим в СТОВ ім. Шевченка, що спростовує твердження про постійний догляд за ним заявником. Разом з тим такі висновки не відповідають дійсності, оскільки відповідно до трудової книжки колгоспника № 328 ОСОБА_3 був звільнений із СТОВ 26.09.1999, а підприємство припинило свою діяльність у 2002 році. Суд не дав належну оцінку показам свідків.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити. Суду пояснила, що у покійного ОСОБА_2 з дитинства були психічні розлади здоров`я. Він проживав біля них в окремому приміщенні, виконував прості робити по господарству. Його хата фактично зруйнувалася. Про те, що ми проживали однією сімей підтвердили в суді першої інстанції і свідки, але суд не взяв до уваги їх пояснення.

Представник Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області - сільський голова ОСОБА_4. визнав апеляційну скаргу та не заперечує проти задоволення вимог заявника. Вказав на те, що працює головою Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області з 1994 року. Померлий ОСОБА_2 є дядьком ОСОБА_1 Підтверджує факт проживання з ОСОБА_5 до самої смерті останнього.

Заслухавши пояснення заявника, представника Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 26.04.2010 серія НОМЕР_1 (а.с.6).

Після його смерті відкрилася спадщина за законом, яка складається із земельної ділянки площею 2,0041 га, розташованої на території Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області та майнового паю визначеного в розмірі 2152 грн., який перебуває в КСП ім. Шевченка с. Журавлівка, Тульчинського району, Вінницької області, про що свідчить копія довідки виконавчого комітету Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 08.06.2018 № 473 (а.с.7).

Згідно довідки № 30, виданої Журавлівською АЗПСМ від 08.06.2018 (а.с.8), ОСОБА_2 , особа із інвалідністю з дитинства, діагноз олігофренія, неодноразово звертався за медичною допомогою в амбулаторію та лікувався стаціонарно вдома, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори 22.06.2018 щодо оформлення спадщини, однак державним нотаріусом їй було повідомлено, що оформити спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає можливості, оскільки проживання однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, що набрало законної сили та рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується відповіддю на заяву, наданою Тульчинською державною нотаріальною конторою від 02.07.2018 № 573/01-16 (а.с.9).

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона являється тіткою ОСОБА_1 . Їй відомо, що ОСОБА_2 проживав з останньою з 2004 року до дня його смерті. Останній проживав в літній кухні.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона зареєстрована в м.Тульчині з 12.03.1985. Коли вона приїздила до своєї матері в с. Журавлівка, то бачила, що ОСОБА_2 проживав в ОСОБА_1 . Проживав в останньої десь 7-8 років. Бачила його кожен тиждень.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що заявником та її представником не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, також ними не представлено суду доказів ведення спільного господарства заявника з ОСОБА_2 , наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Надану представником заявника виписку із погосподарської книги № 7 за 2006-2010 роки с. Журавлівка, особовий рахунок № НОМЕР_2 від 08.06.2017 № 209 (а.с.20) суд до уваги не взяв, так як дана виписка вищевказаний факт не підтверджує.

В судовому засіданні представник заявника зазначив, що ОСОБА_1 здійснила поховання ОСОБА_2 , однак доказів цього суду також не надав. В свою чергу, сам факт здійснення поховання не свідчить про спільне проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 .

Суд вказав на те, що посилання заявника на спільне проживання з ОСОБА_2 не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю, без наявності інших ознак сім`ї, враховуючи те, що судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать відомості, які зазначені в копії погосподарської книги №1 за 2006-2010 роки (а.с.83). Також згідно даних відомостей ОСОБА_2 працював різноробочим в СТОВ ім. Шевченка, що в свою чергу спростовує той факт, що заявник здійснювала постійний догляд за ОСОБА_2 .

До показів свідка ОСОБА_7 суд віднісся критично, оскільки вона в с. Журавлівка Тульчинського району не проживає, а лише навідувала свою матір, яка проживає в даному селі, а тому останній, на думку суду, не може бути достеменно відомо про факт спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. В свою чергу, показань свідка ОСОБА_6 недостатньо для висновку про доведеність вимог заявника.

Таким чином суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження факт проживання заявника зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Із таким висновком суду апеляційний суд не погоджується.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

У цій справі встановлено, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 є отримання спадщини, оскільки визнання факту проживання вказаних осіб однією сім`єю не менше п`яти років до дня відкриття спадщини автоматично призводить до визнання позивача спадкоємцем четвертої черги відповідно до статті 1264 ЦК України.

Отже встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що полягають у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги.

За змістом статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

Відповідно до частини другої, частини четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Зокрема згідно зі ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Правила статті 1264 ЦК не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім`ї та дитячі будинки сімейного типу.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у вищевказаній Постанові Пленуму Верховного суду України, до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі: проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.

У пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

При вирішенні спору, суд першої інстанції викладеного не врахував та, не зважаючи на достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов передчасного висновку про недоведеність факту проживання заявника однією сім`єю з ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам при ухваленні рішення, а саме: довідці Журавлівської сільської ради Тульчинського району від 08 червня 2018 року № 473 про те, що факт прийняття спадщини перевірено на підставі спільного проживання разом спадкодавця і спадкоємця в одному будинку в АДРЕСА_2 з 2004 року по день смерті спадкодавця (а. с. 7). Обставини викладені в вищевказаній довідці також підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому суд не може погодитися з доводами суду першої інстанції про критичне ставлення до показів свідка ОСОБА_7 лише з підстав того, що даний свідок не проживає с. Журавлівка, а лише навідувала свою матір, оскільки зазначене суперечить положенням ст. 90 ЦПК України. Обставини проживання однією сім`ю підтверджуються і поясненнями представника Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області - сільського голови ОСОБА_8 , який в судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційного суду підтвердив факт такого проживання.

Не погоджується апеляційний суд з висновками суду першої інстанції про те, що згідно відомостей погосподарської книги № 1 за 2006-2010 роки ОСОБА_2 працював різноробочим в СТОВ ім. Шевченка, що в свою чергу спростовує той факт, що заявник здійснювала постійний догляд за ОСОБА_2 .. Такий висновок суду є помилковим, оскільки згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до п. 2 ст. 294 ЦПК України, з метою з`ясування обставин справи окремого провадження суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

В той же час з наданої заявником копії трудової книжки колгоспника ОСОБА_2 № 328 апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 був звільнений із СТОВ ім. Шевченка за власним бажанням 26.09.1999.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки наведених вище доказів у сукупності, є достатньо для встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільно однією сім`єю більше п`яти років, а саме з початку 2004 року до дня смерті останнього, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільно проживали однією сім`єю більше п`яти років, а саме з початку 2004 року до дня смерті останнього.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2019 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

І. М. Стадник