Провадження №22-ц/812/1352/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 серпня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі представника позивача - Іванюка І.В., відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 468/1495/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення, яке постановив Баштанський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Муругова Віталія Васильовича у приміщенні цього суду 13 травня 2019 року, повний текст якого складений 20 травня 2019 року, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

26 жовтня 2018 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 18 листопада 2013 р. між відповідачем та ТОВ «Автосоюз» укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 908844, за яким відповідач прийняв у власність та оплатив автомобіль марки «VW» модель «Polo Sedan» кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1598 куб.см, загальною вартістю 14 6494,11 грн. (122 078,42 грн. - вартість автомобіля та 24 415,69 грн. - ПДВ), що еквівалентно на дату підписання договору 17 813,00 доларам США. В якості першого внеску відповідач протягом одного дня сплачує 21 974,11 грн., а решту ціни автомобіля - за рахунок наданих йому фінансовою установою кредитних коштів.

22 листопада 2013 р. між відповідачем та ТОВ «Порше Мобіліті» був укладений кредитний договір №50011196, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 124 520 грн., що еквівалентно 15 141,05 доларам США, на придбання автомобіля марки «VW» модель «Polo Sedan» кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1598 куб.см, 2013 р. випуску. За умов договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 9,90 % на рік, які є змінними, та повернути кредит до 15 листопада 2018 р.

28 листопада 2013 р. у забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами укладено договір застави №50011196, за умовами якого відповідач передав позивачу в заставу автомобіль марки «VW» модель «Polo Sedan» кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1598 куб.см, 2013 р. випуску.

З лютого 2015 р. відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання, не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом та не виконав вимоги позивача про дострокове повернення кредиту.

Заборгованість відповідача перед позивачем становить 350 986,48 грн., з яких: 270 099,54 грн. - заборгованість по сплаті періодичних платежів, 171 40,42 грн. - 3 % річних за прострочення виконання основного зобов`язання, 61 494,59 грн. - інфляційні втрати, 2 251,93 грн. - пеня.

Крім того позивач зазначає, що йому були заподіяні збитки внаслідок неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору на суму 85 291,24 грн., які складаються з: 7 500 грн. - витрати за надання позивачу юридично-консультаційних послуг ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» за вчинення виконавчого напису на договорі застави, 73 224 грн. - витрати за надання позивачу юридично-консультаційних послуг ТОВ «Лексюстконтракт» за повернення предмету застави, 2 800 грн. - витрати за відповідальне зберігання транспортного засобу, 1 767,24 грн - інші витрати.

Внаслідок порушення умов договору страхування транспортного засобу - несплати страхових внесків позивач як вигодонабувач вимушений був на виконання умов договору страхування здійснювати оплату страхових платежів, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість на суму 30 075,85 грн., із яких: 24 479,27 грн. - сума страхових платежів; 1 204,71 грн. - 3 % річних від суми простроченої заборгованості; 4 003,99 грн. - інфляційні витрати; 387,88 грн. - пеня.

Відповідач також має заборгованість за користування неповернутою сумою кредиту після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в сумі 7 059,84 грн., із яких: 6 702,78 грн. - проценти за користування кредитом; 76,35 грн. - 3 % річних від суми заборгованості; 26,21 грн. - інфляційні витрати; 254,50 грн. - пеня.

Також у відповідача виникла заборгованість через нездійснення дострокового повернення кредиту в сумі 103 479,22 грн., із яких: 94 647,61 грн. - невиплачена сума кредиту, що еквівалентна 3 348,58 доларам США; 2 582,27 грн. - 3%; річних від суми неповернутого кредиту, 6 249,34 грн. - пеня.

Також відповідач зобов`язаний сплатити штрафи в сумі 43 582 грн., із яких: 24 904 грн. - штраф за п. 8.2 Загальних умов (20 % від суми кредиту); 18 678 грн. - штраф за п. 8.4 Загальних умов (15 % від суми кредиту).

Таким чином загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором, яку просив стягнути позивач складає 620 474,63 грн.

Від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні через недоведеність позовних вимог та пропуск строків позовної давності. Свої заперечення проти позову відповідач обґрунтовує, зокрема, тим, що позивачем не доведено факт надання відповідачу вказаної в позові суми кредиту. Вважає, що кредитний договір між сторонами вважається припиненим, оскільки позивач вимогою № 50011196 від 19 травня 2015 р. зажадав дострокового повернення несплаченої суми кредиту в еквіваленті 11308,45 доларів США. Також позовна заява не містить розрахунку заборгованості в еквіваленті заборгованості 3348,54 доларів США, оскільки у вимозі про дострокове повернення від 19 травня 2015 р. такий еквівалент становив 11308,45 доларів США. Відповідач зазначив, що для визначення суми заборгованості підлягає застосуванню курс, який вказаний у кредитному договорі та складає 8,1460 грн за 1 долар США. Крім того, заперечив проти стягнення з нього заборгованості за черговими платежами, нарахованої після травня 2015 року (дати пред`явлення вимоги про дострокове повернення). Також не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування збитків щодо витрат позивача на правову допомогу для здійснення виконавчого напису нотаріуса, оскільки такий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню, та такі витрати не мають необхідних ознак збитків відповідно до положень ст. 22 ЦК України та не знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору. Відповідач заперечив проти стягнення витрат зі сплати страхових платежів, оскільки, по-перше, позивач не є стороною договору страхування, по-друге, понесені витрати позивача на сплату страхових платежів не передбачені умовами Загальних умов кредитування, за яким позивач самостійно укладає договір страхування і лише у випадках не укладення такого договору відповідачем або договір страхування не буде чинним з інших причин, а оскільки між відповідачем та страховиком укладено відповідний договір страхування, тому позивач не мав правових підстав на здійснення оплат за вказаним договором. Крім того, зазначив, що до суми страхових платежів неправомірно включено ПДВ, які відповідач не зобов`язаний сплачувати. Крім того, відповідач заявив про застосування строків позовної давності за вимогами про стягнення прострочених щомісячних платежів, заборгованості за сумою кредиту та штрафами, передбаченими пп. 8.2, 8.3, 8.4 Загальних умов кредитування.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 р. позов задоволений частково, постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» в рахунок погашення заборгованості 29 687 грн. 97 коп. В частині задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення складових заборгованості в більшому розмірі відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 1 259 грн. 41 коп. в рахунок відшкодування судових витрат пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Рішення суду мотивовано тим, що з лютого 2015 р. відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом, внаслідок чого позивачем на підставі п. 3.2 Загальних умов кредитування направлено відповідачу вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту та необхідність сплати в повному обсязі заборгованості за кредитним договором за вихідним №50011196 від 19 травня 2015 р. Вказана вимога отримана позичальником 03 червня 2015 р. Направивши відповідачу вимогу №5001196 від 19 травня 2015 р. із зазначенням повної суми заборгованості в розмірі 272 935,48 грн., повернення якої він вимагав від позичальника, позивач скористався своїм правом визнання терміну повернення кредиту таким, що настав, та правом вимагати дострокового повернення всієї суми отриманого кредиту, нарахованих процентів та інших нарахованих за договором платежів. Нарахування процентів та неустойки після пред`явлення такої вимоги є необґрунтованим та таким, що суперечить процитованим вище положенням закону та правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 р. по справі №444/9519/12, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх стягнення. Також суд не погодився з тим, що позивач міг дізнатись про порушення своїх прав на повернення кредиту лише 02 березня 2016 р. (день набрання чинності рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню) та вважав, що позивач 19 травня 2015 р. направив відповідачу вимогу про дострокове повернення всієї суми отриманого кредиту, нарахованих процентів та інших нарахованих за договором платежів, яка була отримана відповідачем 03 червня 2015 р. та по спливу тридцяти днів після цього - з 04 липня 2015 р. повинен був дізнатись про порушення свого права, передбаченого законом та договором, на дострокове повернення кредиту та заборгованості за кредитом, а тому відмовив у позові про стягнення заборгованості за договором кредиту через пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Відмовляючи у позовних вимогах про відшкодування позивачу розміру заподіяних внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору збитків в сумі 85 291,24 грн. (що складаються із витрат за надання позивачу юридично-консультаційних послуг ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» в сумі 7500 грн., надання юридично-консультаційних послуг ТОВ «Лексюстконтракт» в сумі 73224 грн., на зберігання транспортного засобу в сумі 2800 грн. та інших витрат в сумі 1767,24 грн.), суд виходив з того, що вказані витрати позивача понесені у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріуса про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором, вилучення та зберігання заставного транспортного засобу, тоді як виконавче провадження з примусового виконання вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. 06 лютого 2018 р. виконавчого напису закінчено постановою виконавця від 06 серпня 2018 р. у зв`язку з визнанням у судовому порядку виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за такого дані витрати не є такими, що відповідають ознакам збитків, визначеним в ч. 2 ст. 22 ЦК України, і є такими, що не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки понесення їх позивачем не потягло відновлення його порушених прав за укладеним між сторонами кредитним договором. Встановивши, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору страхування відповідні страхові платежі вносились позивачем на підставі відповідних рахунків-фактур, виданих йому страховиком, на загальну суму 24479,27 грн., що прямо передбачено умовами договору страхування, тим самим позивач зазнав збитків на вказану суму, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь у відповідності до ч.1 ст. 623 ЦК України та відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України вказана вище сума збитків має бути стягнута з врахуванням індексу інфляції в сумі 4003,99 грн. та трьох процентів річних в сумі 1204,71 грн.

При цьому, суд вважав безпідставним нарахування позивачем пені в сумі 387 грн. 88 коп., оскільки кредитний договір №50011196 від 22 листопада 2013 р., складовою частиною якого є Загальні умови кредитування, та договір добровільного страхування № 28-0199-13-01017 від 22 листопада 2013 р. є самостійними зобов`язаннями, договір страхування не є додатковим зобов`язанням по відношенню до кредитного договору та не є забезпеченням виконання кредитного зобов`язання з точки зору Глави 49 ЦК України. Тому суд вважав, що позивачем безпідставно включено до суми заборгованості через невиконання відповідачем умов договору страхування пеню у розмірі 387,88 грн, оскільки несплата відповідачем страхових платежів за договором страхування не є заборгованістю за кредитним договором, а тому відсутні підстави для нарахування на неї пені у відповідності з п. 8.1 Загальних умов кредитування (як вказано в позові), який передбачає відповідальність саме за невиконання умов виключно кредитного договору (порушення терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту).

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Порше Мобіліті» вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позову про стягнення складових заборгованості в більшому розмірі й просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки суд не дав належної оцінки наявних у справі доказам, зокрема, тому, що 06 лютого 2018 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. вчинено виконавчий напис у зв`язку із невиконанням позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2018 р. у справі № 755/1338/18 вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, отже з моменту вчинення виконавчого напису нотаріуса (06 лютого 2018 р.) до моменту набрання законної сили рішенням у справі № 755/1338/18 (30 липня 2018 р.) право позивача щодо задоволення майнових вимог за кредитним договором не було порушено, а захищено чинним у вказаний період виконавчим написом, тому звернення до суду з даним позовом 26 жовтня 2018 р. відбулося в межах строку позовної давності. Крім того, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 р. у справі № 468/471/15 кредитний договір №50011196 було визнано недійсним, дане рішення скасовано постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 р., в позові про визнання договору недійсним відмовлено. Отже з часу ухвалення рішення у справі № 468/471/15 Апеляційним судом Миколаївської області до його скасування позивач не мав права звертатися із позовом про стягнення заборгованості. Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, неустойки (пені та штрафів), 3% річних і втрат від інфляції після направлення вимоги про дострокове повернення заборгованості, то суд невірно застосував правову позицію Верховного Суду від 28 березня 2018 р. у справі № 444/9519/12 та безпідставно відмовив у стягненні штрафу, 3% річних та інфляційних втрат. Також суд безпідставно відмовив у стягненні збитків, тому вказані в позові витрати були понесені позивачем на зберігання заставленого автомобілю і мають документальне підтвердження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріли справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановив суд і таке вбачається з матеріалів справи, 18 листопада 2013 р. між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Автосоюз» укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 908844, за яким відповідач прийняв у власність та оплатив автомобіль марки «VW» модель «Polo Sedan» кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1598 куб.см, загальною вартістю 146 494,11 грн (122 078,42 грн. - вартість автомобіля та 24 415,69 грн. - ПДВ), що еквівалентно на дату підписання договору 17 813,00 доларам США. При цьому, в якості першого внеску відповідач сплатив 21 974,11 грн., а решту ціни автомобіля відповідачем сплачено за рахунок наданих йому ТОВ «Порше Мобіліті» кредитних коштів.

22 листопада 2013 р. між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №50011196 (далі - Договір), за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 124 520 грн., що еквівалентно 15 141,05 доларам США, на придбання автомобіля марки «VW» модель «Polo Sedan» кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1598 куб.см, 2013 року випуску, за умов сплати процентів за користування кредитом в розмірі 9,90 % на рік, які є змінними, з кінцевим терміном повернення - 15 листопада 2018 р. Кредит наданий шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Автосоюз».

За умовами Договору (кредитного договору, Загальних умов кредитування, графіку погашення кредиту, які є невід`ємною частиною Договору), позичальник зобов`язаний повертати кредит та сплачувати проценти шляхом внесення щомісячних платежів в розмірі 320,96 доларів США (т. 1 а.с. 19, 21-23,25-32).

Відповідно до ст. 1.3 Загальних умов кредитування позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 28 листопада 2013 р. між сторонами укладено договір застави №50011196, за умовами якого відповідач передав позивачу в заставу автомобіль марки «VW» модель «Polo Sedan» н.з. НОМЕР_2 кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1598 куб.см, 2013 року випуску.

22 листопада 2013 р. між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик) та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування № 28-0199-13-01017, за яким вигодонабувачем є ТОВ «Порше Мобіліті», про страхування автомобіля марки «Volkswagen Polo Sedan» ВЕ5837ВН кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1598 куб.см, 2013 року випуску.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Як встановив суд, ТОВ «Порше Мобіліті» виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши відповідачу обумовлений сторонами кредит, за рахунок якого ОСОБА_1 було придбано автомобіль, але останній з лютого 2015 р. припинив виконувати зобов`язання за кредитним договором, щомісячні платежі не сплачує.

Звертаючись з позовом, ТОВ «Порше Мобіліті» зазначало про заборгованість відповідача за договором кредиту внаслідок неналежного виконання зобов`язань позичальником, яка складається з 270 099,54 грн. заборгованості по сплаті періодичних платежів, 171 40,42 грн. - 3 % річних за прострочення виконання основного зобов`язання, 61 494,59 грн. інфляційних втрат, 2 251,93 грн. пені; проценти за користування неповернутою сумою кредиту після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту - 6 702,78 грн., 76,35 грн. - 3 % річних від суми заборгованості; 26,21 грн. інфляційних витрат, 254,50 грн. пені; 94 647,61 грн. невиплаченої суми кредиту, що еквівалентна 3 348,58 доларам США; 2 582,27 грн. - 3%; річних від суми неповернутого кредиту, 6 249,34 грн. пені; також нараховані штрафи в сумі 43 582 грн., із яких: 24 904 грн. - штраф за п. 8.2 Загальних умов (20 % від суми кредиту); 18 678 грн. - штраф за п. 8.4 Загальних умов (15 % від суми кредиту).

Суд повно та всебічно дослідивши надані сторонами докази, правильно встановив обставини справи щодо отримання відповідачем кредитних коштів, неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором та виникнення у зв`язку із чим заборгованості.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 р. (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 р. (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 р. (справа № 14-318цс18).

Відповідно до п. 3.2 Загальних умов кредитування позикодавець мав право визнати термін повернення кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання кредитного договору у випадках, серед яких, - порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту та/або сплати плати за користування кредитом на строк щонайменше один календарний місяць. У такому випадку позичальник зобов`язаний повернути у повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу (пункт 3.3 Загальних умов кредитування).

Встановивши, що позивач через порушення відповідачем зобов`язань за договором скористався наданим ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 3.2 Загальних умов кредитування правом пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, надіславши 19 травня 2015 р. вимогу №50011196, суд дійшов обґрунтованого висновку, що після направлення такої вимоги безпідставним є нарахування процентів за користування кредитом та неустойки.

Відмовляючи в позові про стягнення кредитної заборгованості, суд виходив з пропуску позивачем строку позовної давності за цими вимогами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

За такого початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

25 січня 2019 р. ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву просив про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності. 21 лютого 2019 р. ним подана заява про застосування позовної давності (т. 2 а.с. 169-174, 201-204).

Факт направлення вимоги №50011196 від 19 травня 2015 р. позивачем та отримання її відповідачем 03 червня 2015 р. підтверджується наданими сторонами доказами та не заперечується ними. Позивач відповідно до наведених положень закону та Договору скористався своїм правом на зміну строку виконання зобов`язання і дострокове повернення кредиту.

При цьому зі змісту вимоги №50011196 від 19 травня 2015 р. вбачається, що вона стосувалась саме визнання терміну повернення кредиту таким, що настав, та вимоги дострокового повернення всієї суми отриманого кредиту, нарахованих процентів та інших платежів протягом тридцяти днів після отримання вимоги.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня, визначеного договором для повернення кредиту, а у разі зміни строку повернення кредиту в цілому відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 р. - з визначеної у такому випадку умовами договору дати.

Таким чином після спливу тридцяти календарних днів з дня отримання позичальником вказаної вище вимоги (з 04 липня 2015 р.) позивач повинен був дізнатись про порушення свого права на повне дострокове повернення всієї суми кредиту та інших нарахувань за кредитним договором і саме з вказаного часу має відраховуватись загальний трирічний строк позовної давності. Тобто із вимогами про стягнення заборгованості ТОВ «Порше Мобіліті» зобов`язане було звернутися до 04 липня 2018 р.

За такого, звернувшись до суду 26 жовтня 2018 р. позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом і суд обґрунтовано з цих підстав відмовив у позові.

Такі висновку суду відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 р. по справі № 6-509/17.

Щодо вирішення позовних вимог про відшкодування позивачу заподіяних внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору збитків в сумі 85291,24 грн. (що складаються із витрат за надання позивачу юридично-консультаційних послуг ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» в сумі 7500 грн., надання юридично-консультаційних послуг ТОВ «Лексюстконтракт» в сумі 73224 грн., витрат на зберігання транспортного засобу в сумі 2800 грн. та інших витрат в сумі 1767,24 грн.), суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В силу положень ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України особа має право на судовий захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Судом було встановлено, що витрати позивача в сумі 85 291 грн. 24 коп. були понесені у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріуса про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором, вилучення та зберігання заставного транспортного засобу. При цьому вчинений 06 лютого 2018 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. виконавчий напис за № 86 про стягнення із заставодавця ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» предмета застави: автомобіля «Volkswagen Polo Sedan» ВЕ5837ВН кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1598 куб.см, 2013 р. випуску з метою задоволення вимог позивача про стягнення з боржника заборгованості в сумі 432 925,14 грн. постановою суду від 30 липня 2018 р. у справі № 755/2338/18 визнаний таким, що не підлягає виконанню, а виконавче провадження з примусового виконання цього виконавчого напису було закінчено постановою виконавця від 06 серпня 2018 р. у зв`язку з визнанням у судовому порядку виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дані витрати не є такими, що відповідають ознакам збитків, визначеним в ч. 2 ст. 22 ЦК України, і не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки понесення їх позивачем не потягло відновлення його законних прав і інтересів за укладеним між сторонами кредитним договором, дії з вчинення виконавчого напису нотаріуса визнані неправомірними в судовому порядку, а тому і дії з виконання виконавчого напису не мали законних підстав.

Щодо вирішення судом позовних вимог про стягнення сплачених позивачем сум страхових виплат рішення суду в цій частині не оскаржується і не було предметом апеляційного перегляду. Також апеляційна скарга не містить доводів стосовно часткового задоволення судом цієї частини позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги.

Стосовно помилковості висновку суду про пропуск позивачем строку позовної давності.

Так, звернення кредитора з позасудовим способом захисту свого порушеного права не є підставою для зупинення (переривання) позовної давності відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦК України.

Тому помилковим є твердження про те, що з дня вчинення 06 лютого 2018 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. виконавчого напису у зв`язку із невиконанням позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором до ухвалення 30 липня 2018 р. постанови Апеляційного суду м. Києва у справі № 755/1338/18 про визнання вказаного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки про порушення свого права позивач дізнався саме з 30 липня 2018 р. і звернення до суду з даним позовом 26 жовтня 2018 р. відбулося в межах строку позовної давності.

До того ж про порушення ОСОБА_1 прав кредитодавця ТОВ «Порше Мобіліті» дізналося з 04 липня 2015 р. - закінчення визначеного у вимозі від 19 травня 2015 р. строку на дострокове повернення кредиту і саме із таких обставин правильно виходив суд, відмовляючи в позові.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання суду на постанову колегії суддів Верховного Суду від 10 грудня 2018 р. у справі № 372/2017/13-ц як приклад застосування норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказана вище постанова Верховного Суду не містить висновків щодо застосування норм права.

До того ж обставини справі № 372/2017/13-ц відрізняються від обставин даної справи, оскільки у справі № 372/2017/13-ц було заявлено позов про звернення стягнення на іпотечне майно, у справі, яка переглядається, заявлено позов не про звернення стягнення на майно, а про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не впливає на перебіг позовної давності і розгляд в суді справи за позовом ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновку стосовно безпідставності позовних вимог про стягнення процентів, неустойки (пені та штрафів), 3% річних і втрат від інфляції, нарахованих після направлення вимоги про дострокове повернення заборгованості, то така позиція суду відповідає висновкам, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 р. (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 р. (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 р. (справа № 14-318цс18).

Щодо доводів про вирішення судом позовних вимог про стягнення збитків, то суд першої інстанції вірно відмовив у позові, оскільки витрати, про стягнення яких просив позивач, не були пов`язані із захистом законних прав ТОВ «Порше Мобіліті», оскільки виконавчий напис, у зв`язку із вчиненням якого понесені витрати, був визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Оскільки ухвалене судом рішення постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів в силу положень ст. 375 ПК України не вбачає підстав для його скасування в оскаржуваній частині.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції не змінюється, відсутні передбачені ст. 141 ЦПК України підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» залишити без задоволення, рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

_________________________________________________

Повний текст постанови складений 07 серпня 2019 року