П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 572/2321/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/999/19

Головуючий у Сарненському районному суді: Ведяніна Т.О.

Рішення суду першої інстанції повним текстом

ухвалено в м. Сарни Рівненської області о

12 год. 22 хв. 08 лютого 2017 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ;

заінтересована особа: Сарненська міська рада Рівненської області;

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 ;

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Данильчика Володимира Івановича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Сарненська міська рада Рівненської області; про встановлення факту проживання однією сім`єю,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року в суд звернулась ОСОБА_1 , з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю. В обґрунтування такої заяви зазначала, що з 03 грудня 2007 року по 18 листопада 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Проте, після розірвання шлюбу рішенням Сарненського районного суду Рівненської області вони продовжували спільно проживати, вели спільне господарство, виховували свою дитину, а також витрачали кошти на ремонт квартири по АДРЕСА_1 . Чоловік постійного місця роботи не мав і працював за кордоном різноробом, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Попри це, саме він був наймачем вказаної квартири, а тому встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу необхідне для заміни померлого квартиронаймача іншим повнолітнім членом сім`ї в договорі найму житлового приміщення.

З наведених спонукань просила встановити факт, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_4 з 18 листопада 2010 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 19 грудня 2016 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

Рішенням Сарненського Сарненського районного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року заяву задоволено повністю.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю, як подружжя, із ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 - з 18 листопада 2010 року по день смерті останнього, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На рішення суду ОСОБА_2 як особою, яка не брала участі у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи та інтереси подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність і необґрунтованість.

На її обґрунтування зазначала, що ордер №5156 на вселення в двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було видано 23 березня 2006 року Сарненською міською радою Рівненської області її батьку ОСОБА_4 . При цьому, цей ордер видавався на сім`ю з трьох чоловік, до складу якої, зокрема, входили вона та її мати ОСОБА_5 Покликалась на те, що після видачі ордеру її було зареєстровано у цій квартирі на постійне місце проживання, і по теперішній час з реєстрації не знято. Згодом, у квітні 2019 року, перед досягненням нею повноліття, її мати в інтересах заявника звернулась до Сарненської міської ради Рівненської області з заявою про надання дозволу на переоформлення договору найму на квартиру після смерті ОСОБА_4 . Проте листом № 02/16-599 від 22 квітня 2019 року міська рада повідомила про неможливість вирішення порушеного питання, оскільки в Сарненському районному суді Рівненської області розглядається цивільна справа № 572/3782/18 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права бути наймачем квартири, яка надавалася ОСОБА_4 . В подальшому її було залучено до участі у зазначеній справі як третю особу і тоді їй стало відомо про встановлений оскаржуваним рішенням суду факт. При цьому в основу рішення були покладені показання свідків, які не відповідали дійсності, оскільки ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 не проживав, ніякого спільного побуту на той час з останньої не вів ї їх спільну дитину не утримував, оскільки він ніде на той час не працював. При цьому, весною 2014 року батько поїхав на заробітки в Краснодарський край Російської Федерації і більше в Україну не повертався. Спірна квартира знаходиться у новозбудованому будинку, втім по теперішній час не придатна для проживання, в ній відсутнє газопостачання та система опалення. В свою чергу, її матір`ю та батьком були частково придбані деякі будівельні матеріали для ремонту квартири, але ремонт так і не був проведений. Вважала, що подаючи заяву, ОСОБА_1 намагалася встановити бажаний юридичний факт для подальшої реалізації намірів на отримання майнового права на квартиру, що, з огляду на наведені обставини, вказує на наявність спору про право.

Проте суд не звернув уваги на мету встановлення факту проживання однією сім`єю та не з`ясував коло усіх заінтересованих осіб, зокрема й особи, яка подала скаргу. Хоча в іншому випадку, з`ясувавши зазначені обставини, він змушений був би залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду і роз`яснити їй право на звернення до суду із заявою в порядку позовного, а не окремого провадження. Попри це, остання використовує оскаржуване судове рішення в позовах про визнання за нею права бути наймачем спірної квартири, спір на яку триває по теперішній час. Пояснювала, що саме це рішення, є перепоною для реалізації її прав на набуття статусу наймача квартири та перешкоджає Сарненській міській раді прийняти рішення про визнання наймачем вказаної квартири.

За наведених мотивів просила скасувати рішення суду та прийняти нове - про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, стягнувши з останньої на свою користь понесені нею судові витрати.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважала доводи апеляційної скарги надуманими, а апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначала, що особа, яка подає апеляційну скаргу, як дочка померлого, ніколи не цікавилась життям батька і проживала разом з матір`ю занадто далеко, щоб знати про його життєвий шлях. Під час розгляду цивільної справи нею надавалось свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , яке вона разом з батьками померлого оформляла на території Російської Федерації, оскільки лише її було повідомлено про загибель чоловіка. Вказане стверджує те, що вони не розривали подружні стосунки. Щодо нез`ясування судом мети встановлення факту, то така мета була нею зазначена і потрібна була для заміни померлого квартиронаймача повнолітнім членом сім`ї в договорі найму житлового приміщення. Крім того, не погоджувалась з відшкодуванням на користь особи, що подала апеляційну скаргу, понесених нею судових витрат, оскільки до апеляційної скарги не було надано розрахунку таких витрат і в Єдиному державному реєстрі адвокатів України немає інформації про адвоката, який надавав ОСОБА_2 правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасника справи та представника особи, яка не брала участі у справі, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини та громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній інстанції конкретизовано в главі 1 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного оскарження рішень та ухвал суду в цивільному судочинстві.

За змістом ст. 352 ЦПК України, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Тобто особи, які не брали участі в справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права та обов`язки цих осіб.

Саме цим правом скористалась ОСОБА_2 і, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, покликалась на те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції встановлено факт, метою якого є заміна померлого квартиронаймача іншим повнолітнім членом сім`ї в квартирі АДРЕСА_2 , тоді коли вона також має право на набуття статусу наймача зазначеної квартири.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову ( ч.1 ст. 264 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт (ч.1 ст. 319 ЦПК України).

Між тим, оскаржуване рішення наведеним вимогам не відповідає.

Судом не було з`ясовано кола осіб, які могли бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягали виклику в судове засідання, зокрема, це члени родини померлого наймача, зазначені в ордері на вселення у квартиру. Принаймні суд мав би запропонувати таким особам висловити свої думки на підтвердження заявлених ОСОБА_1 вимог чи заперечити проти них.

Наведене вказує на неповноту судового розгляду, що потягло за собою ухвалення рішення, яке не може лишатися чинним.

Окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без , по батькові, місце і час народження якої, що значиться в документі, збігається з прізвищем, ім`ям та по батькові цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайної ситуації техногенного та природного характеру (частина 1 статті 315 ЦПК України).

Частина 6 ст. 294 ЦПК України передбачає, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З цього приводу надано й роз`яснення Верховним Судом України в пункті 3 своєї постанови від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", згідно з яким у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а коли це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Тому очевидним є те, що встановлений місцевим судом юридичний факт порушує права ОСОБА_2 , а відтак такі відносини потрібно вирішувати у порядку позовного провадження з урахуванням спору про право із використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.

Тобто відповідно до пункту 4 ч. 3 ст. 379 ЦПК України рішення суду попередньої інстанції слід скасувати.

Щодо розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_2 , пов`язаних з розглядом апеляційної скарги, то вони підлягають компенсації з ОСОБА_1 , виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог співмірності понесених витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Між тим, відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права (Рішення Конституційного Суду від 30.09.2009, № 23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу).

Таким чином, на переконання колегії суддів, наведені положення Основного Закону гарантують особам, право на правову допомогу та вибір захисника своїх прав - особу, яка є фахівцем у галузі права і на законних підставах має право надавати таку допомогу особисто.

Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Отже, Конституцією України закріплено не лише основні права та свободи людини і громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод, неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану, забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (ч. 3 ст. 8, ч. 2, 5 ст. 55 Конституції України).

Оскільки Основним Законом не допускається звуження змісту та обсягу права кожного на отримання правової допомоги, а вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, підстави обмежувати сторону на відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги, що була отримана від інших суб`єктів, фахівців у галузі права, ніж адвокат, відсутні.

Враховуючи те, що при зверненні ОСОБА_2 з вимогою про компенсацію витрат на правову допомогу, останньою було надано суду зміст виконаних робіт, і ці витрати є співмірними із складністю справи та обсягом виконаних послуг. Також на підтвердження здійснення розрахунку надано оригінал квитанції на суму 845 гривень, а ОСОБА_1 , в свою чергу, не спростовано розміру вказаної суми. Тому колегія суддів вважає, що з останньої підлягають стягненню понесені особою, що подала апеляційну скаргу витрати на правничу допомогу.

Щодо відшкодування понесеного при подачі апеляційної скарги судового збору, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню лише 413,40 гривень зі сплачених нею 576,30 гривень. Саме така сума підлягала сплаті за перегляд оскаржуваного рішення апеляційним судом з огляду на те, що за подачу заяви у 2016 року підлягало сплаті та було сплачено 275,60 гривень судового збору.

Відповідно до п.п. 6 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків від суми, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа:Сарненська міська рада Рівненської області; про встановлення факту проживання однією сім`єю - залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що вона має право подати позов на загальних підставах.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 845 гривень понесених нею витрат на професійну правничу допомогу та 413,40 гривень сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 16 год. 30 хв. 06.08.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.В. Бондаренко