Дата документу 13.08.2019 Справа № 335/2981/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/2981/17 Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/2225/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Полякова О.З.,

секретар: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору частково недійсним та захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договору частково недійсним та захист прав споживача.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05 серпня 2014 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 500506565, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 56 312,39 грн. для споживчих потреб, зі сплатою 17,99 % із кінцевим терміном повернення до 06 серпня 2017 року.

Пунктом 2.8.1 указаного договору передбачено сплату комісійної винагороди банку за управління кредитом у розмірі 1,70% від суми кредиту щомісячно, яка розраховується за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом і сплачується позичальником за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід`ємною частиною.

Також, до кредитного договору укладено додаток № 1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг», згідно з яким повернення кредиту відбувається щомісячно, з 06 вересня 2014 року по 06 серпня 2017 року рівними частинами по 2 992,86 грн., до яких входить сума кредиту, проценти, а також фіксований платіж у розмірі 957,31 грн., який арифметично становить 1,7 % від суми кредиту.

Таким чином, за умовами пункту 2.8.1 кредитного договору та графіку, до складу щомісячного платежу з повернення кредиту банком включено обов`язок позичальника сплачувати 957,31 грн. щомісячно як комісійну винагороду. Зазначив, що у червні 2016 року він достроково виконав умови указаного договору та повернув кредит.

Вважав, що пункт 2.8.1 указаного договору є несправедливим, оскільки порушує його права як споживача. Також, вважав, що комісійна винагорода за кредитним договором була передбачена як оплата банку за управління кредитом, тобто за дії, які фактично здійснювалися банком на власну користь, а тому вказані умови кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують права споживача.

На підставі зазначеного просив визнати недійсним пункт 2.8.1 договору про надання споживчого кредиту від 05 серпня 2014 року № 500506565 та стягнути з відповідача на його користь кошти у порядку реституції у розмірі 21 060,82 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неможливість встановлення за які послуги передбачена сплата коштів в сумі 1,70% від суми кредиту, безпідставність висновку суду про його ознайомлення з розділом 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ПАТ «Альфа-Банк» подало заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначило, що підписанням договору позивач підтвердив, що ознайомився з умовами та взяв на себе зобов`язання своєчасно повернути кошти та належно виконувати умови договору.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана позивачем комісія сплачується за надання послуг на користь позичальника, позивач був ознайомлений та виконував умови договору.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону, чинній на час укладення кредитного договору нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 05 серпня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500506565, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 56 312,39 грн., зі сплатою 17,99 % річних, строком до 06 серпня 2017 року.

Згідно з пунктом 2.8.1 указаного договору для позичальника встановлено комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,70 % від суми кредиту за період з першого місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом і сплачується позичальником за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід`ємною частиною.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що пунктом 2.8 кредитного договору передбачено комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,70% за період з першого місяця користування кредитом по дату остаточного повернення, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, в договорі банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Відповідно до пункту 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити, зокрема: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Згідно з Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг, що є додатком 1 до кредитного договору, частина щомісячного платежу в розмірі 957,31 грн., що є 1,70% від суми кредиту, визначена як плата за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо), в той же час плата за вказані послуги умовами кредитного договору не передбачена.

За приписами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним у цілому, так і визнання недійсним окремих його положень.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача не заперечувала, що 957,31 грн., що є 1,70% від суми кредиту та визначена як плата за інші послуги банку, є фактично комісійною винагородою за управління кредитом, сплату якої передбачено пунктом 2.8.1 указаного спірного договору.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 та наявність підстав для визнання недійсним пункту 2.8.1 договору про надання споживчого кредиту від 05 серпня 2014 року № 500506565.

При вирішенні питання про розмір суми зайво сплачених коштів колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг, що є додатком 1 до кредитного договору, сума щомісячного платежу на погашення кредиту становить 2992,86 грн. на протязі всього періоду погашення кредиту, з неї 957,31 грн. - платіж за послуги банку, що становить 1,70% від суми кредиту.

ОСОБА_1 надано докази здійснення погашення суми заборгованості за кредитом 22 платежами з серпня 2014 року по червень 2016 року (а.с.8-18).

Таким чином, ОСОБА_1 має право на повернення в порядку реституції сплачених на протязі 22 місяців коштів в сумі 21 060,82 грн., яка обрахована шляхом множення щомісячного платежу в розмірі 957,31 грн. на період сплати платежів на погашення заборгованості за кредитом (22 місяці).

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню згідно з п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям нової постанови про задоволення позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору частково недійсним та захист прав споживача, визнання недійсним пункту 2.8.1 договору про надання споживчого кредиту від 05 серпня 2014 року № 500506565 та стягнення з відповідача на користь позивача в порядку реституції сплачені кошти у розмірі 21 060,82 грн.

Згідно з ч.ч.1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового забору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України компенсація відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в розмірі 640 грн., апеляційної скарги в розмірі 704 грн. (110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги), касаційної скарги в розмірі 768 грн. (120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги), всього 2112 грн. підлягає стягненню в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору частково недійсним та захист прав споживача задовольнити.

Визнати недійсним пункт 2.8.1 договору про надання споживчого кредиту від 05 серпня 2014 року № 500506565.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 кошти у порядку реституції в розмірі 21 060 гривень 82 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в дохід держави судовий збір в розмірі 2112 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: