Справа № 452/2043/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А.
Провадження № 22-ц/811/2535/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_4 про зобов`язання ОСОБА_4 не чинити їм та членам їхніх сімей перешкоди у володінні та користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 ; про вселення їх у житловий будинок АДРЕСА_1 ; про виселення ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_4 про визнання за ними права власності за кожною на 9/150 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 березня 2017 року позови об`єднані в одне провадження.

В обгрунтування позовних вимог покликалися на те, що спадкоємцями померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 є її діти позивачі та відповідач. Позивачі є власниками по 41/150 частині вищевказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.07.2016 року. Загальна площа будинку становить 321,8 кв.м., житлова 171,8 кв.м. Будинок складається із 8 житлових кімнат, кухні, коридорів, вбиральні, ванних кімнат, літньої кухні, сараю. Відповідач одноосібно користується житловим будинком, не допускає їх у будинок, чинить їм перешкоди у користуванні та проживанні. Позивачі не мають ключів від житлового будинку. Відповідач жодних прав на будинок немає, оскільки такі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровані, тому підлягає виселенню. Зазначають, що рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24.10.2013 року, частково залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.02.2014 року, частково задоволено позов ОСОБА_4 та визнано недійсним договір дарування від 19.06.2004 року, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 9/50 частин житлового будинку та відповідну частину господарських будівель та споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 . Ураховуючи рішення судів та бажаючи оформити свої спадкові права на 9/50 частин вказаного будинку, позивачі зверталися в Самбірську державну нотаріальну контору із відповідними заявами в порядку спадкування за законом після смерті матері, однак їм було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів, а відтак просили позов задовольнити.

Заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 червня 2017 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у володінні та користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/150 (дев`ять сто п`ятдесятих) частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 9/150 (дев`ять сто п`ятдесятих) частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 , вважає його незаконним та необгрунтованим, посилається на те, що оскаржуване рішення суду порушує її конституційне право на житло, передбачене ст. 47 Конституції України. Зазначає, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.02.2014 року встановлено, що документальне підтвердження понесених подружжям ОСОБА_6 витрат на придбання будівельних матеріалів може бути лише підставою для відшкодування її затрат на будівництво. Покликається і не те, що будівництво прибудови до частини будинку житлових приміщень з надбудовою другого поверху загальною площею 200,9 кв.м., що складає 32/50 частин вказаного будинковолодіння, які прийняті в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 08.09.2003 року №516, проводилося нею, а вартість цього будівництва може бути встановлена судовою будівельно-технічною експертизою. Також, зазначає, що крім будівництва, вона придбала 2/25 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 за 15000 доларів США, з яких також хотіла б відшкодувати 2/3 частини, оскільки 1/3 частина, яка нею оплачена, є її спадщиною, яку вона прийняла, але нотаріально не оформила, а відтак вважає, що позивачі зобов`язанні відшкодувати понесені нею витрати на будівництво. Враховуючи наведене просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 червня 2017 року про вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у житловий будинок АДРЕСА_1 .

За заявами апеллянта та його представника про відкладення апеляційного розгляду справи (т.2, а.с. 19, 36) апеляційний розгляд справи неодноразово відкладався.

09.07.2019 року на офіційному веб - сайті Львівського апеляційного суду розміщено оголошення про судове засідання, призначене на 29.07.2019 року, із зазначенням осіб, які викликаються до суду.

Крім цього, повідомлення про час та місце розгляду справи розміщено на офіційному веб - сайті Львівського апеляційного суду у списку справ, призначених до розгляду на 29 липня 2019 року.

26.07.2019 року ОСОБА_4 звернулася з клопотанням про чергове відкладення судового засідання, покликаючись на госпіталізацію в кардіологічне відділення Самбірської міської лікарні. 24.07.2019 року.

Представник позивачів ОСОБА_3 категорично заперечив щодо чергового відкладення апеляційного розгляду справи, вважаючи це умисним затягуванням розгляду справи, в також посилаючись на розумні строки розгляду справи.

За наведених обставин, колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта і його представника на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» від 21.02.1990, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 та «Рохля проти України» від 17.05.2011).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 жовтня 2013 року у справі №2-2/2011 частково задоволено позов ОСОБА_4 , а саме: поновлено ОСОБА_4 позовну давність щодо розгляду спору про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 9 серпня 2002 року 2/25 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 9 серпня 2002 року 2/25 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 , укладений між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_5 , та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказані 2/25 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 ; визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 32/50 частин будинку АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 8 вересня 2003 року № 516; визнано за ОСОБА_4 право власності на прибудову до частини будинку житлових приміщень з надбудовою другого поверху загальною площею 200, 9 кв. м будинку АДРЕСА_1 житлових приміщень загальною площею 200,9 кв. м, що складає 32/50 частин вказаного будинковолодіння, які прийняті в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 8 вересня 2003 року № 516; визнано недійсним договір дарування від 19 червня 2004 року, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 9/50 частин жилого будинку та відповідну частину господарських будівель і споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 . У решті частині позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 16.05.1991 року ОСОБА_5 , та визнання права власності на половину спадкового майна після смерті ОСОБА_8 відмовлено за пропущенням позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2014 року рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 жовтня 2013 року в частині поновлення ОСОБА_4 позовної давності щодо розгляду спору про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 9 серпня 2002 року 2/25 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.08.2002 року 2/25 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 , укладеного між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_5 ; визнання за ОСОБА_4 права власності на вказані 2/25 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 ; визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно - на 32/50 частин будинку АДРЕСА_2 , видане ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 08.09.2003р. №516; визнання за ОСОБА_4 права власності на прибудову до частини будинку житлових приміщень з надбудовою другого поверху загальною площею 200,9 кв.м., що складає 32/50 частин вказаного будинковолодіння, які прийняті в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 08.09.2003 року №516 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні цих позовних вимог. В решті рішення суду залишено без змін.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент винесення рішення суду), обставини, встановлені судовим рішенням, у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Так, вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , які померли відповідно 11 вересня 1990 року та 25 жовтня 2005 року, а ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_5 .

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Самбірською міською радою Львівської області від 24.05.2004 року на підставі рішення виконкому Самбірської міської ради Львівської області від 08.09.2003 року за №516, будинок АДРЕСА_1 , на праві приватної власності в 1/1 частці належав ОСОБА_5 .

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом НАІ 768469, виданого 07.07.2016 року державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори, вбачається, що спадкоємцем 1/3 частки майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка, ОСОБА_1 Спадщина складається з 41/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (спадкова справа №109/2006,реєстр. №1-355).

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом НАІ 768470, виданого 07.07.2016 року державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори, вбачається, що спадкоємцем 1/3 частки майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка, ОСОБА_2 Спадщина складається із 41/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (спадкова справа №109/2006,реєстр. №1-356).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №65057840 від 04.08.2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 41/150 частці будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частина 1 ст.383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності із ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частинубудинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати,дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,укладати інші не заборонені законом угоди.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який безспірно встановивши, що відповідач, яка одноосібно користується житловим будинком АДРЕСА_1 та не дала позивачам ключі від вхідних дверей до вказаного будинку, дійшов висновку про те, що відповідачка такими діями чинить перешкоди позивачам, як співвласникам, у здійсненні ними своїх прав, передбачених ст.361, ч.1 ст.383 ЦК України, а тому вірно вважав позов в цій частині підставним.

Суд першої інстанції, встановивши, що право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 мають позивачі та відповідач і їхні частки у спадщині є рівними, прийшов до вірного висновку, що кожній із трьох дочок ОСОБА_5 належить право успадкувати по 1/3 частці житлового будинку АДРЕСА_1 .

Зі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 07.07.2016 року державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями по 1/3 частці майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і спадщина складається із 41/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (спадкова справа №109/2006, реєстр. №1-355, №1-356). Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку спадкового майна (41/150) не видавалося.

Враховуючи те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.02.2014 року визнано недійсним договір дарування від 19.06.2004 року, яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 9/50 житлового будинку та відповідну частину господарських будівель і споруд у АДРЕСА_3 , судом першої інстанції вірно встановлено, що 9/50 частин житлового будинку із відповідною частиною господарських будівель і споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 , є спадковим майном, яке входить до складу спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями першої черги якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та оскільки 1/3 частка від 9/50 частин частин вказаного житлового будинку становить 9/150 частки будинку, суд дійшов до правильного висновку, що за позивачами, як спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , слід визнати за кожною з позивачок право власності на 9/150 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

З врахуванням положень ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на спростування доводів позивачів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішенняСамбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 08.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.