ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Херсон

справа № 665/1711/15

провадження № 22-ц/819/1099/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( суддя-доповідач)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарГеленко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чаплинського районного суду Херсонської області у складі судді Томошевського В.А. від 05 листопада 2015 року у цивільній справі за поданням старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Чаплинського районного управління юстиції Херсонської області Литвиненко Ольги Володимирівни про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорту до моменту виконання боргових зобов`язань,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Чаплинського районного управління юстиції Херсонської області Литвиненко Ольга Володимирівна звернулася до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України до виконання боргових зобов`язань.

Вимога обґрунтована тим, що на виконанні у ВДВС Чаплинського районного управління юстиції Херсонської області перебувають виконавчі листи №2-а-2521 від 18.11.2011 року виданий Чаплинським районним судом Херсонської області, №821/1424 від 27.05.2013 року виданий Херсонським окружним адміністративним судом, постанова Пенсійного фонду України №29 від 06.07.2012 року про стягнення боргів на суму 34 612,70 грн з ОСОБА_1 на користь стягувачів.

Посилаючись на те, що вжиті державним виконавцем заходи не були виконані боржником, який не вживає заходів щодо сплати грошових коштів за рахунок належного йому майна і доходів, просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина до виконання зобов`язань на загальну суму 34 612,70 грн.

Ухвалою Чаплинського районного суду Херсонської області від 05 листопада 2015 року тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта, до моменту виконання рішення Чаплинського районного суду Херсонської області № 2-а-2521 від 18 листопада 2011 року про стягнення 14 504,53 грн, рішення Херсонського окружного адміністративного суду № 821/1424 від 27 травня 2013 року про стягнення 15 841,21 грн та постанови Пенсійного фонду України №29 від 06 липня 2012 року про стягнення 850 грн, а всього боргів на загальну суму 34 612,70 грн з ОСОБА_1 на користь стягувачів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, ухвалити нову про відмову у задоволенні подання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що розгляд справи відбувся без його участі, що позбавило його права на захист та доведення безпідставності заявлених вимог.

Заявлена державним виконавцем вимога не мотивована, судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи та не досліджені докази на підтвердження його ухилення від виконання судових рішень та постанови ПФУ, від виконання грошових зобов`язань перед кредиторами не ухилявся, жодних повідомлень чи інших документів від виконавчої служби не отримував, про накладенні судом обмеження йому не було відомо.

Також ОСОБА_1 посилається на те, що виконавче провадження в рамках якого була винесена ухвала закрито у зв`язку з добровільним виконанням, ним добросовісно та поступово було сплачено усі борги, а тому тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що такий захід передбачений чинним законодавством.

З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" (далі - Закон № 3857-XII).

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до ст. 8 Закону № 3857-XII вирішення спорів про відмову в оформленні паспорта чи продовження терміну його дії або тимчасове затримання паспорта чи його вилучення можуть бути оскаржені громадянином до суду за місцем його проживання. У разі відмови громадянину України у виїзді за кордон з підстав, передбачених пунктами 1, 2 і 6 - ч. 1 ст. 6 цього Закону, він може оскаржити цю дію у судовому порядку за місцем свого проживання. Відмова у виїзді з України з підстав, передбачених пунктами 3 - 5 і 9 ч. 1 ст. 6 цього Закону, оскарженню не підлягає.

Відповідно до ст. 124 Конституції судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (далі - ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час звернення виконавця до суду) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов`язання за рішенням.

В розумінні п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ухиленням, є навмисне чи інше свідоме невиконання боржником обов`язків за рішенням суду, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання та є підставою про застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Як випливає з аналізу наведених положень закону, підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на боржника - фізичну особу судовим рішенням, а також винна поведінка цієї особи, яка полягає в ухиленні від виконання таких зобов`язань.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

В матеріалах судового провадження відсутні будь-які докази свідомого ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, коли він мав змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робив цього без поважних причин; відсутні відомості про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання; про характер та розмір невиконаних зобов`язань ; про направлення до суду подання щодо встановлення відносно боржника тимчасового обмеження у праві виїзду.

Мотивувальна частина ухвали обмежена лише посиланням суду на те, що необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України передбачена чинним законодавством.

Судом не наведені встановлені обставини, що мають значення для справи, не надана оцінка всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні даного подання.

Оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за навмисне та свідоме ухилення від їх виконання і на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, враховуючи відсутність доказів того, що боржник свідомо не виконував належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження права ОСОБА_1 у виїзді за межі України немає та вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Чаплинського районного суду Херсонської області від 05 листопада 2015 року скасувати і постановити нову.

У задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Чаплинського районного управління юстиції Херсонської області Литвиненко Ольги Володимирівни про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорту до моменту виконання боргових зобов`язань - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 12 серпня 2019 року

Суддя Т.Г. Чорна