ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/370/19
Провадження №2/477/463/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання - Бітюковою С.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_2 , її представника - ОСОБА_3 ,

відповідачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідачки ОСОБА_6 (не з`явилася), її представника - ОСОБА_7. ,

відповідача ОСОБА_8 (не з`явився) - її представника ОСОБА_4

відповідачки ОСОБА_9 (не з`явилася),

третіх осіб на боці відповідачів, які не заявляють самостійних вимог -

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , секретаря виконконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області Кукіної Ірини Валеріївни, голови Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області Назара Івана Васильовича, треті особи на боці відповідачів, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про визнання акту недійсним,

в с т а н о в и в:

В лютому 2019 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, який ухвалою судді від 14 лютого 2019 року був залишений без руху через його недоліки, які перешкоджали відкриттю провадження.

01 березня 2019 року позивачка подала суду виправлену позовну заяву і ухвалою від 05 березня 2019 року провадження в справі було відкрито в спрощеному порядку та призначено до розгляду на 17 квітня.

В обґрунтування своїх вимог вона вказала, що 05 серпня 2016 року відповідачі склали і видали акт про сумісне проживання із січня 2012 року ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в будинку АДРЕСА_1 , але вважає цей акт недійсним з тих підстав, що він складений в порушення ч. 4 та ч. 5 ст. 203 ЦК України не відповідає встановленій формі для правочинів та не направлений на настання реальних правових наслідків. Також вказувала, що секретарю сільської ради Кукіній І.В., яка посвідчила цей акт, не надано таких повноважень.

Вказувала на відсутність законодавчого закріплення в ст.ст. 209-210 ЦК України про необхідність державної реєстрації подібного акту.

В судовому засіданні 17 квітня 2019 року розгляд справи був відкладений для надання відповідачці ОСОБА_6 часу для подання відзиву на позов.

24 квітня цього ж року вона подала відзив, в якому заперечували проти задоволення позову через його безпідставність. Зазанчила, що позивачка не вказала яким чином оскаржуваний акт порушує її права, на захист яких вона звернулася до суду. Також вказала, що акт від 05 серпня 2016 року про проживання осіб не є правочином відповідно до положень ст. 202 ЦК України і не доведено, що він встановлює будь-які права та обов`язки для осіб, які його підписали. Крім того секретар сільської ради Кукіна І.В. лише засвідчила підписи осіб, які його склали: ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , а не засвідчила акт про сумісне проживання. Звернула також увагу, що вимоги до голови Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області взагалі не визначені і не виписані.

Під час розгляду справи ухвалою суду від 23 травня 2019 року судом було відмовлено в задоволенні заяви позивачки про об`єднання позовів щодо оскарження акту про проживання від 05 серпня 2016 року, за яким провадження вже відкрито і акту від 20 жовтня 2017 року, оскільки новий позов щодо оскарження останнього акту вона не зареєструвала у суді і за ним провадження відкрито не було, що суперечить положенням

ст. 188 ЦПК України.

Ухвалою суду від 25 липня 2019 року до участі в справі було залучено в якості третіх осіб на боці відповідачів, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , про сумісне проживання яких був складений акт від 05 серпня 2016 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити з тих же й підстав, що були викладені у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , яка діяла також як представник відповідача ОСОБА_8 , та представник відповідачки ОСОБА_6 заперечували проти позову з тих підстав, що при складенні акту ніяких прав позивачки не було порушено, в тому числі, як вказала відповідачка ОСОБА_4 , вона, як секретар сільської ради мала право на посвідчення підписів осіб у акті, але вона не посвідчувала сам зміст акту, а лише справжність підписіву у ньому.

Відповідачка ОСОБА_9 до судового засідання не з`явилася, про його час та місце була повідомлена, відзиву на позов або ж інших заяв не надіслала.

Відповідач ОСОБА_8 до судового засідання не з`явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, його представник ОСОБА_4 в засіданні заперечувала проти позову.

Треті особи заперечували проти позову вказавши, що він безпідставний і не обґрунтований.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду присутніх на засіданні, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а відповідно до частини 2 цієї статті - кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, об`єктом правового захисту згідно діючого законодавства є цивільне право або інтерес особи.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом вказані в частині 2 ст. 16 ЦК України.

Позивачка та третя особа ОСОБА_11 перебували в шлюбі з 1990 року.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва їх шлюб за позовом ОСОБА_11 був розірваний, однак ухвалою цього ж суду від 22 серпня 2016 року заочне рішення за заявою ОСОБА_2 було скасовано і справу призначено до нового розгляду.

Вже 20 січня 2017 року рішенням того ж суду, яке не було оскаржено і набрало законної сили 31 січня 2017 року, їх шлюб був розірваний остаточно.

При цьому, ОСОБА_2 у квітні 2017 року звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва про поділ їх набутого за час шлюбу із ОСОБА_11 майна, в тому числі і купленої останнім в 2014 році квартири АДРЕСА_2 .

Розгляд справи ще триває і вході неї відповідачем було пред`явлено акт від 05 серпня 2016 року, відповідно якого ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 підтверджують факт сумісного проживання (проживання однією сім`єю) ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (після одруження ОСОБА_10 ) із січня 2012 року в будинку АДРЕСА_1 .

Стаття 11 ЦК України визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема це: договори та інші правочини (пункт 1) частини 2 цієї статті), інші юридичні факти (пункт 4) цієї ж статті), акти цивільного законодавства (частина 3 цієї ж норми права).

Що таке правочин визначено в частині 1 ст. 202 ЦК України, де вказано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, в Главі 6 ЦПК України визначено порядок розгляду судами прав про встановлення фактів, що мають юридичне значення, тобто фактів, від яких також залежить набуття, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків, в тому числі і факту спільного проживання/непроживання.

Поняття і види актів цивільного законодавства закріплено в ст. 4 ЦК України, де вказано, що до таких актів відносяться Конституція України, Цивільний кодекс України, закони України та інші підзаконні акти.

В заявленому позивачкою позові вона оскаржує акт від 05 серпня 2016 року з боку його невідповідності встановленій формі - ч. 4 ст. 203 ЦК України та відсутності настання реальних правових наслідків за ним - ч. 5 ст. 203 ЦК України.

В той же час оспорюваний позивачкою акт не є по своїй суті правочином, оскільки не тягне за собою набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, не є встановлює юридичний факт, оскільки на його підставі у будь-кого не виникають, не змінюються і не припиняються будь-які цивільні права чи обов`язки або інтерес. Саме по собі складання цього акту не тягне за собою ніяких правових наслідків.

Таким чином, в даному спірному випадку у позивачки не виникло право на судовий захист, оскільки її цивільне право або інтерес не порушені, не є невизнаними та не оспорюється безпосередньо відповідачами.

Фактично оскаржуваний акт є доказом в цивільній справі щодо поділу майна між нею та колишнім чоловіком, тому його оспорення повинно відбуватися в порядку змагальності за положеннями Глави 5 ЦПК України.

Крім того, суд звертає увагу на безпідставність пред`явлення вимог до голови Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області Назара І.В. , оскільки пред`явлення вимог до нього ніяким чином не обґрунтовані. В судовому засіданні, тільки на запитання суду про це, представник позивачки вказав, що вимога до нього полягає в тому, що він як голова сільської ради повинен був належним чином організувати її роботу, але не вчинив цього.

Однак такі послання не заслуговують на увагу, оскільки не конкретизовані та не визначені в правовому полі з посиланням на конкретні обставини та дії які повинен був вчинити, але не вчинив, які норми закону порушив тощо. До того ж, згідно з положеннями ст.ст. 16, 21, 1172 за дію чи бездіяльність посадової особи несе відповідальність юридична особа, в якій він працює (представляє). Тому пред`явлення вимог до голови сільської ради є безпідставними.

З врахуванням таких викладених обставин, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , секретаря виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області Кукіної Ірини Валеріївни, голови Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області Назара Івана Васильовича про визнання акту від 05 серпня 2016 року про сумісне проживання ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в будинку АДРЕСА_1 з січня 2012 року - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено та підписано на 20 серпня 2019 року.

Суддя Р.В. Козаченко