Справа № 131/453/18
Провадження № 22-ц/801/1230/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 рокуСправа № 131/453/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Марчук В.С., Якименко М.М., секретар Богацька О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Царапора О. П. в м.Немирів, повне рішення складено 21 березня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом та скасування рішення про державну реєстрацію,

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила: 1) скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12, дата реєстрації 18 січня 2014 року; 2) визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги аргументовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача - ОСОБА_3 , яка за життя склала заповіт, згідно з яким заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

До складу спадкового майна серед іншого майна входить житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 .

Після смерті спадкодавця позивач звернулася до Іллінецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з метою отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, однак, отримала відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій. Підставою відмови нотаріуса є відсутність первинної реєстрації домоволодіння за спадкодавцем.

Відповідач ОСОБА_2 18 січня 2014 року здійснила реєстрацію прав власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння на підставі рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 вересня 1998 року.

05.07.2000 Гайсинським районним судом було ухвалене рішення, яким було визнано за спадкодавцем, ОСОБА_3 , право власності на весь спірний будинок, а відповідачу присуджено грошову компенсацію за її частку у спірному будинку.

Позивач вважає, що відповідачем протиправно здійснено реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку, так як реєстрація відбулась за рішенням, яке в подальшому було скасоване та переглянуте, і 05.07.2000 у спорі між спадкодавцем, ОСОБА_3 , та відповідачем ухвалене у справі остаточне рішення.

Діями відповідача порушено право позивача, як спадкоємця, на спадкове майно, у зв`язку з чим звернулась з даним позовом до суду.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 19 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що для повного та всебічного розгляду справи потрібно було дослідити цивільну справу № 131/700/17, однак, місцевим судом необґрунтовано було відмовлено в задоволенні такого клопотання.

Судом першої інстанції не надано правової оцінки рішенню Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 липня 2000 року, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на весь спірний житловий будинок з надвірними побудовами. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за попередньою згодою відповідачки 3000 грн. грошової компенсації за належну їй частину будинковолодіння. Також судом не взято до уваги квитанцію №022842 від 31 жовтня 2000 року згідно з якою ОСОБА_3 сплатила на користь ОСОБА_2 3000 грн. відповідно до рішення суду від 05.07.2000. Фактично ОСОБА_2 у 2014 році ввела в оману державного реєстратора та приховала факт наявності судового рішення, яке ухвалено через два роки після рішення Гайсинського районного суду від 08 вересня 1998 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, так як відповідач скористалася своїм правом на реєстрацію права власності на 1/2 спірного житлового будинку на підставі рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 вересня 1998 року, яке набрало законної сили. Окрім того, у справі відсутні належні докази звернення позивача із заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріуса та відповіді чи постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком.

Колегією суддів при перегляді справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Китайгород Іллінецького району Вінницької області померла ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 заповіла (заповіт від 22 грудня 2015 року) все своє майно ОСОБА_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина на її майно, в т.ч. на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 17.05.2016 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (копія спадкової справи №52//2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ), тобто в межах шестимісячного строку для прийняття спадщини.

За таких обставин, хибним є твердження суду першої інстанції про відсутність доказів звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Недоречним є висновок суду першої інстанції про те, що відсутність заяви позивача до нотаріуса порушує питання про поновлення строку для прийняття спадщини і тягне правові наслідки порядку прийняття спадщини, оскільки, по-перше, на час розгляду справи ні нормами матеріального права, ні нормами процесуального права не передбачено поновлення судом строку прийняття спадщини, по-друге, позивач прийняла спадщину на підставі ст. 1269 ЦК України.

В подальшому за відповідачем - ОСОБА_2 , 18.01.2014 зареєстровано право власності на 1/2 частини будинковолодіння по АДРЕСА_2 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності).

Підстава реєстрації за ОСОБА_2 права власності судове рішення у справі № 2-194/1998 року від 08.09.1998 року (а. с. 17).

Про дану справу і згадане рішення вказується в постанові Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року, ухвалену при перегляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, і факт наявності цього рішення, в силу ст. 81 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, колегією суддів встановлено, що в провадженні Іллінецького районного суду Вінницької області з 1996 року, а з 1998 року і в провадженні Гайсинського районного суду Вінницької області, перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/4 частини майна, встановлення факту перебування на утримання, визнання права власності на 1/4 частину майна в порядку спадкування по закону та реальний розподіл майна.

Сторонами не заперечувалась, що дана справа неодноразово розглядалась цими судами у зв`язку з скасуваннями вищими судовими інстанціями судових рішень у цій справі, і остаточне рішення в цій справі було ухвалене Гайсинським районним судом Вінницької області 05 липня 2000 року.

Це підтверджується копіями судових рішень, які є в матеріалах справи, і яким колегією суддів надано логічний та правовий аналіз.

Зокрема, є копія судового рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 липня 1997 року, яким за ОСОБА_3 визнано право на цілий спірний житловий будинок, з грошовою компенсацією відповідачу вартості її частки, яка складала 1/2 частини будинку.

Вінницький обласний суд 20 січня 1998 року (який діяв на той час як суд касаційного інстанції), який розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на згадане рішення, ухвалою скасував рішення суду від 21 липня 1997 року, а справу направив на новий розгляд в Гайсинський районний суд Вінницької області. В даній ухвалі вказується про звернення ОСОБА_3 в 1996 році до суду з згаданим позовом до ОСОБА_2

Гайсинський районний суд Вінницької області, після неодноразових розглядів цієї справи, ухвалював декілька судових рішень, в т.ч. рішення від 08 вересня 1998 року, і 05 липня 2000 року ухвалив остаточне рішення у цій справі, яке набрало законної сили 18 липня 2000 року.

У судовому рішенні від 05.07.2000 вказується, що в судовому засіданні сторони дійшли згоди, що будинковолодіння залишається за ОСОБА_3 в повному об`ємі з виплатою грошової компенсації ОСОБА_2 . Рішенням суду визнано за ОСОБА_3 право власності на весь спірний житловий будинок, а за ОСОБА_2 визнано право власності на інше майно (автомобіль, кузов, половина грошового вкладу тощо), і стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за попередньою згодою позивачки грошову компенсацію на належну їй частину спірного будинковолодіння.

На підставі рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 05.07.2000 Тульчинським міжрайонним БТІ 15 жовтня 2000 року спірний будинок в цілому був зареєстрований за ОСОБА_3 , про що свідчить відмітка в технічному паспорті на жилий будинок.

ОСОБА_2 не заперечувала в судовому засіданні, що вона отримала грошову компенсацію за свою частку у спірному будинку відповідно до судового рішення за 2000 рік. Цей факт також підтверджується квитанцією №022842 від 31.10.2000 на суму 3000 грн, в якій вказано що кошти прийняті від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 05.07.2000.

Отже, проаналізувавши всі викладені обставини та згадані судові рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідач, маючи при собі рішення Гайсинського районного суду від 08.09.1998 з відміткою про набрання ним законної сили, яке в подальшому було скасоване, і в 2000 році у справі було ухвалене остаточне рішення, з невідомих причин, через чотирнадцять років після ухвалення остаточного рішення, знаючи про існування остаточного рішення у цивільній справі, за яким право на цілий будинок перейшло до ОСОБА_3 , та отримавши компенсацію за свою частку в нерухомості, 18.01.20014 звернулась із заявою до державного реєстратора про реєстрацію за нею права власності на 1/2 частини спірного будинку.

Державний реєстратор, відповідно до статей 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння за відповідачкою, та вніс відповідний запис до реєстру.

Вказані обставини не заперечувались відповідачем, не спростовувались нею.

У державного реєстратора не було підстав, передбачених ст. 24 згаданого Закону, для відмови в проведенні відповідної реєстрації, оскільки було встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 не зверталась до державного реєстратора із заявою про реєстрацію свого права на спірний будинок, а обмежилась лише реєстрацією свого права на будинок в БТІ.

Запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину спірного домоволодіння, порушує право ОСОБА_1 , як спадкоємця, на спадщину, яка їй належить з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України), в тому числі унеможливлює оформлення права на спадщину, зокрема, отримати свідоцтво про право на спірний будинок в цілому, що є обов`язком спадкоємця (ст. 1297 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колегія суддів прийшла до висновку, що вимоги позову про скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини спірного будинку підлягають задоволенню.

Однак, на думку колегії суддів, не підлягає задоволенню вимога про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості за позивачем в порядку спадкування виходячи з наступного.

Після смерті ОСОБА_3 (02 травня 2016 року) позивач 17.05.2106 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, отже, вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Як встановлено із копій матеріалів спадкової справи (а.с.145-152), позивач не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок в порядку ст. 1297 ЦК України, і вона не позбавлена такого права на даний час, так як відсутні строки для такого звернення.

Позивач не отримала письмову відмову нотаріуса у видачі такого свідоцтва, а тому на даний час підстав для визнання за нею права на нерухоме майно в порядку спадкування у суду не має.

Скасувавши запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини спірного будинку, у позивачки усуваються перешкоди в отримані свідоцтва про право на спадщину.

Суд першої інстанції неповно з`ясував всіх обставин справи, що мають значення для справи, що призвело до неправильних висновків суду, які не відповідають встановленим апеляційним судом обставинам, що є безумовною підставою для скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи положення частини тринадцятої статті 141, підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, беручи до уваги часткове задоволення позову, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати у виді судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 704,80 грн, та 1057,20 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом та скасування рішення про державну реєстрацію задовольнити частково.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12, дата реєстрації 18 січня 2014 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2019 року.

Головуючий суддя Т.Б. Сало

Судді В.С. Марчук

М.М. Якименко