Справа № 521/4482/19
Провадження №2/521/2487/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі головуючого суді Граніна В.Л., при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності та витребування з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності, у якій просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

Як спадкоємець першої черги, позивач звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому було видано постанову від 23 березня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, оскільки квартира зареєстрована за іншою особою.

Так, 25 вересня 2013 року, ОСОБА_4 подарував своїй матері ОСОБА_3 вищевказану квартиру. Через два дні між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, предметом якого стала спірна квартира.

На момент укладання договору дарування спірної квартири, ОСОБА_4 був психічно хворою людиною, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, про що є висновок судово - психіатричної експертизи №130 від 24 березня 2017 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2018 року по справі №521/5419/14-ц було визнано недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори - Лангольф Ю.Д., зареєстрований в реєстрі за №5-1085.

Рішенням також встановлено, що у зв`язку з тим, що договір дарування квартири від 25 вересня 2013 року визнано недійсним з моменту укладення, договір довічного утримання, укладений 27 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 фактично є нікчемним, оскільки недійсний договір дарування квартири не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до ОСОБА_3 , яка в подальшому уклала договір довічного утримання з ОСОБА_7 , предметом якого стала спірна квартира.

Представник позивача приймала участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судовому засіданні участі не приймав, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку. Заперечень до позову не надходило.

Третя особа не приймала участь у судовому засіданні, однак надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних відносин сторін, суд, зі згоди позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників процесу, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 червня 1996 року ОСОБА_4 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., реєстровий №5-1000.

25 вересня 2013 року ОСОБА_4 подарував вказану квартиру своїй матері ОСОБА_3 , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., зареєстрованого в реєстрі за №5-1085.

27 вересня 2013 року ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_2 , предметом якого стала спірна квартира, який посвідчено державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., зареєстрованого в реєстрі за №5-1092, про що свідчить копія зазначеного договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак позивачу було видано постанову від 23 березня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки зазначена квартира зареєстрована за іншою особою.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2018 року по справі №521/5419/14-ц було визнано недійсним з моменту укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори - Лангольф Ю.Д., зареєстрований в реєстрі за №5-1085.

Рішенням також встановлено, що у зв`язку з тим, що договір дарування квартири від 25 вересня 2013 року визнано недійсним з моменту укладення, договір довічного утримання, укладений 27 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 фактично є нікчемним, оскільки недійсний договір дарування квартири не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до ОСОБА_3 , яка в подальшому уклала договір довічного утримання з ОСОБА_7 , предметом якого стала спірна квартира.

Згідно висновку судово - психіатричної експертизи №130 від 24 березня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент укладання (юридичної дії) договору дарування квартири, тобто 25.09.2013 року, страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді: «Резидуального психотичного розладу з пізнім, відділеним дебютом внаслідок вживання алкоголю з виразним дементним синдромом», у зв`язку з чим був абсолютно не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний висновок експерта був досліджений у судовому засіданні.

За правилами ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до п. 7 Постанови ПВС України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Наслідки недійсності нікчемного правочину не застосовані, реєстрація права власності не скасована, а тому за вищезазначених обставин, перешкоди, що заважають ОСОБА_1 реалізувати своє законне право на вступ у спадщину не усунені.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Так, Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно - правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Статтями 387, 392 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У відповідності до п. 23 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права

власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

У пункті 26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відповідно до абз. 2-3 п.23. Постанови ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 2-4 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав обов`язків цивільного характеру.

Виходячи із правил ч. 1 ст. 6 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні..

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає, що позов є обґрунтованим, а докази на які посилається позивач є належними та допустимими, а тому він підлягає задоволенню.

Також, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь сплачену суму судового збору у розмірі 9 605 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З урахуванням цього, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані з сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 9 605 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 12, 18, 76-81, 89, 141, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст. 328, 1216-1218, 1223, 1258, 1261, 1268-1270, 1296-1298 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 , третя особа ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , про визнання права власності та витребування з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий