КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7632/2019
справа №357/2429/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, постановлену під головуванням судді Кошель Б.І. 18 березня 2019 року,

у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа начальник Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області Соколовський О.В. про визнання дій протиправними, зобов`язання зняти арешт,-

встановив:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, у якій просив визнати дії начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області Соколовського О.В. протиправними, зобов`язати його зняти арешт з майна боржника у виконавчому провадженні №51542090.

Скаргу обґрунтовує тим, що на виконанні у Білоцерківському МВ ДВС ГТУЮ в Київській області перебувало виконавче провадження №51542090 з виконання виконавчого листа №2/357/384/16 про стягнення з нього на користь ПАТ "Перший український міжнародний банк" грошових коштів.

10 жовтня 2017 року стягувач направив заяву про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження". 26 листопада 2018 року стягувач повторно звернувся із такою заявою та просив зняти арешт з майна боржника.

Зазначає, що у зв`язку із тим, що арешт так і не був знятий, в грудні 2018 року він звернувся до начальника виконавчої служби із заявою про зняття арешту, у задоволенні якої відмовлено у листі від 21 лютого 2019 року з посиланням частину 1 статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із несплатою виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження.

Скаржник зазначає, що частина 1 статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII не містить положень про збереження арешту до сплати виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись з постановленню ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та задовольнити скаргу.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами, із якими звернувся до суду та вказує на помилковість висновків суду.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. В апеляційній скарзі заявник просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, 04 липня 2016 року державним виконавцем Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ в Київській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №51542090 з примусового виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ "Перший Український міжнародний банк" в розмірі 56959,58 доларів США та судові витрати в розмірі 18433,63 грн.

25 квітня 2017 року на підставі заяви стягувача державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до даних листа Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ в Київській області від 21 лютого 2019 року №10987, 26 листопада 2018 року від стягувача надійшла заява про повернення виконавчого листа на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

В матеріалах справи наявна копія заяви за підписом представника стягувача, що направлена 10 жовтня 2017 року.

Також в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 від 18 грудня 2018 року на ім`я начальника Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Соколовського О.В. про скасування заходів примусового виконання рішення суду та зняття арешту з майна божника.

Згідно із зазначеним вище листом за підписом начальника Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Соколовського О.В. від 21 лютого 2019 року №10987 у відповідь на заяву боржника від 18 грудня 2018 року, останньому в частині зняття арешту надано роз`яснення, що такий зберігає свою чинність відповідно до частини 1 статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" до моменту стягнення виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

14 березня 2019 року головним державним виконавцем Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Михайленко О.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

14 березня 2019 року головним державним виконавцем Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Михайленко О.В. винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, які виведені в окремі провадження №58636504, №58636736, за якими 18 березня 2019 року відкриті виконавчі провадження.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірних дій начальника Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Соколовського О.В. не установлено, зазначивши, що у разі закінчення виконавчого провадження з підстав пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" та у випадку не стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, не знімається і ці кошти підлягають стягненню в окремому виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З матеріалів справи убачається, що виконавче провадження №51542090 відкрито в період дії Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21 квітня 1999 року, який втратив чинність втратив чинність 05 жовтня 2016 року, крім статті 4, у зв`язку із набуттям чинності Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Пунктами 6 та 7 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII визначено:

6. Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

7. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 3 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

У разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно із частиною 3 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Із наведених вище правових норм слідує, що питання про зняття арешту вирішується одночасно із питанням про повернення виконавчого документу (закінчення виконавчого провадження) державним виконавцем, на виконанні у якого перебуває виконавчий документ та такі дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути предметом оскарження до суду.

Разом з тим, звертаючись до суду із скаргою, заявник посилається на неправомірну бездіяльність начальника Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Соколовського О.В., вказуючи, що останній не зняв арешт з майна боржника.

Проте вирішення питання про зняття арешту належить до компетенції державного виконавця, на виконанні у якого перебуває виконавчий документ (у цій справі головний державний виконавець Михайленко О.В.), відтак у разі встановлення судом порушення прав чи свобод сторони виконавчого провадження при розгляді цього питання, суд зобов`язує усунути порушення саме цю особу.

Разом з тим суд зауважує, що законом обмежено право боржника на оскарження дій державного виконавця до начальника відповідної виконавчої служби (частина 3 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII), що не перешкоджає оскарження таких дій боржником безпосередньо до суду.

Дії начальника органу державної виконавчої служби можуть бути предметом оскарження до суду, якщо останній у відповідності до своїх повноважень не вжив необхідних заходів нагляду при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень.

Проте на такі обставини заявник у цій справі не посилається, при цьому начальник органу державної виконавчої служби не вирішує питання про скасування арешту як застосування форми контролю за зверненням боржників. Дії державного виконавця, на виконанні у якого перебуває виконавчий документ, в межах цієї справи не оскаржуються.

Колегія суддів зазначає, що у листі Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ в Київській області від 21 лютого 2019 року №10987 за підписом начальника державної виконавчої служби міститься посилання на частину 1 статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції Закону №606-XIV від 21 квітня 1999 року, який втратив чинність.

Частина 1 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII викладена в аналогічній редакції.

Разом з тим, вказані обставини не є підставою для визнання дій/бездіяльності неправомірними.

Колегія суддів уважає некоректним посилання суду першої інстанції на те, що у разі закінчення виконавчого провадження з підстав пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" та у випадку не стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, не знімається і ці кошти підлягають стягненню в окремому виконавчому провадженні, оскільки вказана норма Закону не містить таких вимог. Проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи, відтак не дає підстав для скасування судового рішення.

Ураховуючи, що звертаючись до суду, заявник ставить питання про скасування арешту та просить зобов`язати зняти арешт з майна боржника, особу - начальника Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ в Київській області - до компетенції якого вчинення таких дій не відноситься, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова