Справа № 308/2886/19

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 серпня 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Данко В.Й.,

з участю секретаря судових засідань Павлюх Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді, в приміщенні суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних від простроченої суми, процентів за безпідставне користування чужими коштами та пені,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних від простроченої суми, процентів за безпідставне користування чужими коштами та пені. Обгрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що 27.08.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав грошові кошти у сумі 22000 дол. США без сплати процентів за користування ними з кінцевим терміном повернення 27.08.2016 року. Оскільки, станом на день пред`явлення даного позову до суду відповідача не повернув отримані отриманні у позику грошові кошти, а відтак, згідно вимог статті 625 ЦПК України від зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 3% річних від прострочення суми боргу, що становить 1661,75 дол. США. Також, позивач вказує на те, що ОСОБА_2 після закінчення терміну дії Договору позики безпідставно утримує у себе та користується грошовими коштами, за що на підставі ст.536 та ст. 1048 ЦК України зобов`язаний сплачувати проценти. Так як між сторонами відсутні будь які договірні відносини щодо безпідставного користування відповідачем грошовими коштами після спливу строку їх повернення, у тому числі і щодо розміру процентів за таке користування, даний розмір мав бути встановлений законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки, ані закон, ані будь який інший акт також не встановлюють розмір процентів за збереження чужих грошових коштів, а тому у даному випадку слід керуватися аналогією закону, яка передбачена ч.1 ст.8 ЦК України та ч.9 ст.10 ЦПК України. У даному випадку подібність цивільних правовідносин полягає в користуванні коштами. Такі відносини врегульовані параграфом 1 глави 71 ЦК України «Позика», а тому саме вони підлягають застосуванню, зокрема, ч.1 ст.1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Таким чином, розмір процентів, які ОСОБА_2 повинен сплатити за безпідставне користування належними позивачу грошовими коштами на день пред`явлення позову складає 8502,19 дол. США. Окрім того, п.6 Договору позики від 27.08.2015 року передбачено, що у разі порушення терміну повернення позичених коштів відповідач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 3% від суми позики за кожен день прострочення. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Тому, враховуючи такий строк позовної давності ОСОБА_1 вправі вимагати стягнення від відповідача пені за один рік, розмір якої становить 240900 дол. США. Однак, користуючись правами позивача та засадами розумності і справедливості, позивач заявляє розмір заборгованості з пені лише у розмірі 2200 дол. США, що становить 10% від суми позики. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення отриманої в позику коштів, просить суд задовольнити даний позов, та винести рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 27.08.2015 року, що становить 22000 дол. США, 1661,75 дол. США 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі вимог ст. 625 ЦК України, 8502,19 дол. США проценти за безпідставне користування чужими коштами належними позивачу, а також 2200 дол. США нарахованої пені.

Представник позивача Розман С.Ю. у останнє судове засідання не з`явився. Однак, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч.3 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК та ухвалює заочне рішення.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним у справу доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Правовідносини між сторонами є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Так, згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

По справі встановлено, 27.08.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав грошові кошти у сумі 22000 дол. США без сплати процентів за користування ними з кінцевим терміном повернення 27.08.2016 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Договору позики.

Згідно вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В силу вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

У відповідності до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)

З огляду на те, що відповідачем порушено умови Договору позики від 27.08.2019 року, а саме не повернуто отримані в позику кошти в розмірі 22000 дол. США., суд приходить до переконання, що вимога позивача про повернення повної суми грошових коштів в розмірі 22000 дол. США підлягає задоволенню.

Як вбачається із п.2 Договору позики від 27.08.2015 року у відповідності до п.1 ст.1048 ЦК України сторони визначають цей договір як безпроцентний.

Згідно вимог ч.1 ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд констатує, що закінчення терміну дії договору, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконанням належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

Згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що сторони, укладаючи даний договір визначили його як безпроцентний, суд констатує, що у позивача виникло право, визначене ч.2 ст.625 ЦК України, на отримання 3% річних від простроченої суми коштів згідно Договору позики від 27.08.2015 року за весь час прострочення.

А тому, вимога ОСОБА_1 про стягнення на його користь заявленої суми заборгованості зі сплати відсотків, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, нарахованої станом на день пред`явлення даного позову в розмірі 1661,75 дол. США є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, згідно п.6 Договору позики від 27.08.2015 року позичальник у разі порушення терміну повернення грошових коштів, сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 3% (три відсотки) від суми зазначеного в пункті 1 цього договору за кожний день прострочки повернення.

Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Тому, враховуючи такий строк позовної давності ОСОБА_1 вправі вимагати стягнення від відповідача пені за один рік, розмір якої становить 240900 дол. США.

Однак, користуючись правами позивача та засадами розумності і справедливості, позивач заявляє розмір заборгованості з пені лише у розмірі 2200 дол. США, що становить 10% від суми позики.

Враховуючи порушення відповідачем умов Договору позики від 27.08.2015 року, у позивача виникло право на отримання пені за порушення ОСОБА_2 терміну повернення грошових коштів.

А тому, вимога ОСОБА_1 про стягнення на його користь пені в розмірі 2200 дол. США є обгрунтованою підлягає задоволенню.

Однак, щодо заявленої позивача вимоги про стягнення з ОСОБА_2 процентів за безпідставне користування належними позивачу грошовими коштами в розмірі 8502,19 дол. США, суд констатує, що така не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, обґрунтовуючи дану вимогу позивач вказує на те, що згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Водночас, в даному випадку розмір процентів за користування грошовими коштами законом не передбачено. ОСОБА_2 після закінчення терміну дії Договору позики безпідставно утримує у себе та користується грошовими коштами, за що на підставі ст.536 та ст. 1048 ЦК України зобов`язаний сплачувати проценти. Так як між сторонами відсутні будь які договірні відносини щодо безпідставного користування відповідачем грошовими коштами після спливу строку їх повернення, у тому числі і щодо розміру процентів за таке користування, даний розмір мав бути встановлений законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки, ані закон, ані будь який інший акт також не встановлюють розмір процентів за збереження чужих грошових коштів, а тому у даному випадку слід керуватися аналогією закону, яка передбачена ч.1 ст.8 ЦК України та ч.9 ст.10 ЦПК України. У даному випадку подібність цивільних правовідносин полягає в користуванні коштами. Такі відносини врегульовані параграфом 1 глави 71 ЦК України «Позика», а тому саме вони підлягають застосуванню, зокрема, ч.1 ст.1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.. таким чином, розмір процентів, які ОСОБА_2 повинен сплатити за безпідставне користування належними позивачу грошовими коштами на день пред`явлення позову складає 8502,19 дол. США.

Однак, суд не може погодитися із таким твердженням позивача з огляду на наступне.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі

Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК, у тому числі й щодо вимоги сплатити позивачу проценти за безпідставне користування належними йому грошовими коштами, отриманими відповідачем на підставі Договору позики від 27.08.2015 року.

Ураховуючи викладене, висновок позивача у даній справі, про застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1212 та ч.2 ст.1214 ЦК є помилковим.

Дана позиція висловлена правовим висновком ВСУ у постанові від 02.03.2016 року з розгляду справи №6-3090цс15, яку суд вважає за необхідним застосувати у розгляді даної категорії справи.

Окрім того, судом встановлено наступне.

Згідно вимог ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно вимог ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як було вище зазначено, згідно вимог п.2 Договору позики від 27.08.2015 року у відповідності до п.1 ст.1048 ЦК України сторони визначають цей договір як безпроцентний.

Таким чином, відносини щодо сплати процентів за використання одержаної боржником позики врегульовані законодавством та умовами договору.

В той же час, наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати проценти за користування позикою, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону у даному випадку відсутні.

Таким чином, суд констатує, що твердження позивача про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Окрім того, після спливу визначеного договором строку, права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються саме ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Даний висновок викладений Великою Палатою ВС у Постанові від 28.03.2018 року за результатами розгляду справи №444/9519/12, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

З огляду на вище викладене, суд приходить до переконання, що вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставне користування належними позивачу грошовими коштами на день пред`явлення позову складає 8502,19 дол. США є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Стосовно стягнення задоволеної частини позовних вимог в іноземній валюті, а саме дол. США, то суд вважає таке правомірним, з огляду на наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

В той же час, Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то суд вказує на те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесе двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Дана позиція висловлена Великою палатою ВС у Постанові від 16.01.2019 року з розгляду справи №373/2054/16-ц.

Згідно вимог ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Розман С.Ю. було укладено Договір про надання правової допомоги №06 від 13.03.2019 року, на виконання умов якого ОСОБА_1 здійснено оплату за надання правової допомоги у розмірі 19000грн.

Згідно вимог п.1 ч.2 та ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

За таких обставин суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача підлягають стягненню заборгованість за Договором позики від 27.08.2015 року, що становить 22000 дол. США, 1661,75 дол. США 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі вимог ст. 625 ЦК України, 2200 дол. США нарахованої пені, а також витрати пов`язанні з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 19000грн. та сплачений позивачем судовий збір в розмірі 9175,17грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 259, 264, 265, 280 282, 289 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 549, 510, 611, 625, 627, 628 ЦК України суд, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних від простроченої суми, процентів за безпідставне користування чужими коштами та пені задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), мешканця АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), мешканця АДРЕСА_2 заборгованість за Договором позики від 27.08.2015 року, яка складається з наступного:

?22000/двадцять дві тисячі/ дол. США заборгованість за Договором позики;

?1661/тисячі шістсот шістдесят один/ дол. США 75 центів 3% річних за прострочення грошового зобов`язання;

?2200/дві тисячі двісті/ дол. США пеня за несвоєчасне повернення грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), мешканця АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), мешканця АДРЕСА_2 понесені позивачем судові витрати, з яких 19000/дев`ятнадцять тисяч/грн. витрат на правову допомогу адвоката та 9175/дев`ять тисяч сто сімдесят п`ять/грн. 17коп. сплачений позивачем судовий збір.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача із дотриманням вимог ст.ст.284 285 ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивачем заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку шляхом подання протягом тридцяти днів апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.Й. Данко