ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5346/19 Справа № 211/5281/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/5281/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Чубіна А.В.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк " ПРИВАТБАНК ",

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк " ПРИВАТБАНК " на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2019 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк " ПРИВАТБАНК " (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк " ПРИВАТБАНК " (надалі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 26.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN80FI00000203.

Згідно даного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 20274,80 доларів США на термін до 25.11.2033 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця, в період сплати, ОСОБА_1 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 20274,80 доларів США.

В порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 20.10.2016 року має заборгованість - 25013,49 доларів США, яка складається, з наступного: 14085,03 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 4264,34 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1629,96 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 5034,16 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому заборгованість до стягнення становить 14085,03 доларів США, - заборгованість за тілом кредиту, що, відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2016 року за курсом за один долар США - 25,69 грн., становить 361844,42 грн.

В забезпечення виконання зобов`язання за договором № DN80FI00000203, між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк " ПРИВАТБАНК ", правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № DN80FI00000203, яка залишена без задоволення.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредиту в розмірі 14085,03 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 361844,42 грн., та судові витрати у розмірі 5427,67 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем позовної давності та не врахував того, що позичальник частково сплачував кредитну заборгованість на протязі 2008-2013 років з останньою сплатою за кредитом 20 грудня 2013 року у розмірі 200 доларів США, що є перериванням позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За умовами ч. ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якшо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN80FI00000203, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 20274, 80 доларів США на термін до 25.11.2033 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати ОСОБА_1 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 183,96 доларів США, для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, винагороди. Період сплати встановлений з 20 по 27 число кожного місяця (а.с.13-15).

В забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № DN80FI00000203 від 26.11.2007 року, між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та поручителем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № DN80FI00000203 від 26.11.2007 року, відповідно до якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язався нести в повному обсязі солідарну відповідальність за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, інших платежів, відшкодування шкоди.

Згідно з п. 11 договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Згідно п.12 договору поруки, порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (а.с. 16-17).

В порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, у зв`язку з чим, станом на 20.10.2016 року, має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14085,03 доларів США, що, відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2016 року за курсом за один долар США - 25,69 грн., складає 361844,42 грн.

Встановивши факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 умов Кредитного договору № DN80FI00000203 від 26.11.2007 року, суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК», виходячи з того, що позов подано до суду з пропуском позовної давності, про застосування якої, у відповідності до ч.3 ст. 267 ЦК України, заявив відповідач.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За нормами ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як слідує з умов Кредитного договору № DN80FI00000203 від 26.11.2007 року, при його укладенні сторони погодили, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені та штрафу, за цим Договором встановлено тривалістю п`ять років (п. 4.5.), тобто до правовідносин сторін застосовується позовна давність тривалістю у п`ять років.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Визначаючи початок перебігу позовної давності, суд першої інстанції вірно врахував той факт, що у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов Кредитного договору № DN80FI00000203 від 26.11.2007 року щодо повернення кредиту, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору (п. 3.2.2. кредитного договору) використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Отже, пред`явивши 29 червня 2011 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, комісії і штрафних санкцій за вихідним №30. 1.0.0/2-559 від 17.06.2011 року (а.с. 99-101), кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, визначивши строком виконання цього зобов`язання в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги й був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом п`яти років від цієї дати.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про початок перебігу строку позовної давності з моменту спливу 30 днів після отримання вимоги про дострокове виконання зобов`язання, яка направлена боржнику в червні 2011 року, та закінчення цього строку у липні 2016 року.

Однак, у відповідності до положень статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Як слідує з матеріалів справи, зокрема із виписки за рахунком № НОМЕР_1 ОСОБА_1 за Кредитним договором № DN80FI00000203 від 26.11.2007 року (а.с. 128- 137), останній сплачував платежі за кредитом, у тому числі відсотки та комісію, по грудень 2013 року включно, що свідчить про вчинення ним дій щодо переривання позовної давності, у зв`язку з чим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропущено строк на звернення до суду з позовом та про відмову в задоволенні позовних вимог з цих підстав.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (частина перша статті 553 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України, в редакції на час виникнення правовідносин сторін) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № DN80FI00000203 від 26.11.2007 року, між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та поручителем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № DN80FI00000203 від 26.11.2007 року, відповідно до якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язався нести в повному обсязі солідарну відповідальність за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, інших платежів, відшкодування шкоди.

Згідно п.12 договору поруки, порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором (а.с. 16-17).

Оскільки, термін повернення кредиту за Кредитним договором№ DN80FI00000203 від 26.11.2007 року встановлено 25 жовтня 2033 року, то порука є чинною протягом п`яти років з цієї дати і кредитор вправі заявити свої вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом до поручителя в межах цього строку, який є присічним.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з поручителя задоволенню не підлягають, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропущено позовну давність за вимогами щодо погашення заборгованості за основним зобов`язанням, про застосування якої, у відповідності до ч.3 ст. 267 ЦК України, заявив позичальник ОСОБА_1 .

Однак, як зазначено вище, з позовом до боржника і поручителя позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся до суду у межах строку позовної давності, а тому висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог до поручителя з цих підстав є помилковими.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 р. № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 ст. 5 цього Декрету.

У зв`язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі № 6-190цс15 і має бути взята до уваги при вирішенні даного спору.

Відповідно до п. 2.3. Положення по порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів на ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921), яке було чинним на час укладання сторонами договору, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

З Банківської ліцензії №22 від 05 жовтня 2001 року вбачається, що ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», має право здійснювати операції визначені ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час видачі ліцензії), тобто банку надано дозвіл на проведення операцій з валютними цінностями (а.с. 22), предметом договору між сторонами були суми в іноземній валюті, а тому колегія суддів дійшла висновку, що надання відповідачем кредиту в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству.

За такого, наявні підстави для стягнення заборгованості з відповідачів за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки саме вона надавалась за договором, із зазначенням її гривневого еквіваленту, оскліьки позивач просить суд захистити його порушене право саме у такий спосіб, а згідно статті 13 ЦПК України саме позивач наділений правом розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 085,03 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 361 844,42 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 13 569,18 грн., тобто пропорційно до задоволених позовних вимог (5 427,67 грн. (а.с. 1) + 8 141,51 грн. (а.с. 167), тобто по 6 784,59 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № DN80FI00000203 від 26 листопада 2007 року станом на 10.10.2016 року у розмірі 14 084 (чотирнадцять тисяч вісімдесят чотири) доларів США 03 (три) центи США, що за курсом НБУ становить 361 844,42 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" судові витрати по 6 784 (шість тисяч сімсот вісімдесят чотири) гривень 59 (п`ятдесят дев`ять) копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: