справа № 156/269/19
Провадження № 2/156/200/19
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2019 року смт. Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Мушкета О. О.,

за участю: секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.

представника позивача Адамович Н.Є.

представника третьої особи

Іваничівського районного відділу

ДВС Головного територіального управління

юстиції у Волинській області Микитюка М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в смт. Іваничі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Іваничівський районний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області,-

встановив:

26 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 03 жовтня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від спільного подружнього проживання у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Харківського районного суду від 12 листопада 2015 року з нього було стягнуто щомісячно на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 02 жовтня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач не пред`явила виконавчого документа до виконання з метою стягнення аліментів по грудень 2018 року у зв`язку з тим, що вони спільно продовжували проживати однією сім`єю у АДРЕСА_1 . Він повністю забезпечував дружину та сина. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився другий син ОСОБА_5 і він разом із дружиною виховували та утримували дітей, вели спільне господарство. Через деякий час у сім`ї почались негаразди, ОСОБА_2 11 листопада 2018 року забрала дітей та поїхала на проживання у м. Харків. Рішенням Іваничівського районного суду від 25 січня 2019 року шлюб між ними було розірвано.

У січні 2019 року він отримав постанову про відкриття виконавчого провадження № 58057927 за виконавчим листом № 635/7639/15-ц виданим 18 грудня 2018 року. У зв`язку із відкриттям виконавчого провадження йому нараховано заборгованість по аліментах за період з жовтня 2015 року по січень 2019 року, яка становить 48326,60 грн., з яких 44105 грн. 60 коп. нараховано за період коли він із відповідачем проживав разом однією сім`єю і здійснював фінансове утримання своєї сім`ї. На даний час відповідач хоче стягнути з нього заборгованість по аліментах за час коли вони проживали разом і він повністю утримував сім`ю так як дружина ніде не працювала. На підставі викладеного просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментах на користь ОСОБА_2 за період з 02 жовтня 2015 року по 11 листопада 2018 року в розмірі 44105 грн. 60 коп. нарахованої за виконавчим листом № 635/7639/15-ц виданим Харківським районним судом Харківської області 18 грудня 2018 року. Єдиним джерелом доходу для їх утримання була державна допомога на утримання дітей та матеріальна допомога її батьків. У зв`язку з тим, що вона знаходилась у декреті і займалася доглядом двох малолітніх дітей, вона не мала можливості особисто прибути до державної виконавчої служби та звернути рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року до примусового виконання.

07 травня 2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву згідно якого, позовні вимоги не визнає повністю та вважає позов безпідставним. У відзиві посилається на те, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише тоді коли заборгованість виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною що має істотне значення. Позивач вважає істотними обставинами через які утворилась заборгованість по аліментах той факт, що він проживав разом із своєю сім`єю та забезпечував дитину. Однак факт проживання позивача разом зі нею та дитиною не є доказом того, що відповідач забезпечував сина. Вони дійсно протягом певного часу після ухвалення рішенняпро стягнення аліментів продовжували проживати разом, але при цьому батько дитини не надавала матеріальну допомогу ні на утримання її, ні на утримання сина, матеріально сім`ю не забезпечував. Крім того, позивачем укладалися кредитні договори, платежі за якими змушена була погашати вона з державної допомоги на утримання дитини. Вона жила за рахунок допомоги на дитину та матеріальної допомоги батьків. Єдиним джерелом доходу для їх утримання була державна допомога на утримання дітей та матеріальна допомога її батьків. У зв`язку з тим, що вона знаходилась у декреті і займалася доглядом двох малолітніх дітей, вона не мала можливості особисто прибути до державної виконавчої служби та звернути рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року до примусового виконання. Лише після переїзду до батьків вона отримала можливість залишити дітей та звернутися до державної виконавчої служби із виконавчим листом про стягнення аліментів із позивача на утримання дітей. Позивач не зазначає, що йому перешкоджало перераховувати аліменти на її картковий рахунок для утримання сина. Проживання платника аліментів разом із дитиною не є підставою для невиконання рішення суду. Саме невиконання позивачем обов`язку утримувати дитину стало причиною для її звернення до суду із позовом про стягнення аліментів, а згодом і до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду. Вважає, що позивачем не надано доказів про те, що існують істотні обставини через які утворилась заборгованість по аліментах. Також до відзиву на позовну заяву було долучено дублікати квитанцій про сплату ОСОБА_2 кредиту відкритого на ім`я ОСОБА_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк».

На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.27-37).

04 червня 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій посилається на те, що твердження відповідача про те, що він не надавав допомоги на утримання дітей не відповідає дійсності. Він отримував дохід у вигляді заробітної плати за роботу у Республіці Польща та тривалий час працював на будівництві на території України. Всі зароблені кошти йшли на утримання дітей, їхньої сім`ї. Будучи за кордоном він передавав зароблені гроші дружині грошовими переказами або знайомими, які повертались додому. Після повернення з заробіток всі зароблені кошти теж віддавав дружині. З них формувався їхній сімейний бюджет, купували необхідні речі повсякденного вжитку. За його відсутності, дружині повністю допомагали його батьки, доглядали дітей, вели домашнє господарство. Твердження укладення ним кредитних договорів та погашення заборгованості є недостовірним. Не заперечує, що йому належить банківська кредитна карта «Універсальна» ПАТ КБ «ПриватБанк». Вказаною карткою він здійснював розрахунок у торгівельних закладах коли купував продукти та інші необхідні речі для їхньої сім`ї. Нерідко час поповнення картки, внесення безвідсоткового платежу, збігався з часом перебування його на роботі у Республіці Польща, через що дружина декілька разів здійснювала поповнення його картки від свого імені. Виконавчий лист позивач не пред`являла до виконання, так як і діти і вона були забезпечені всім необхідним. Він готовий належним чином виконувати свої обов`язки та готовий погасити заборгованість по аліментах з жовтня 2018 року, часу коли позивач залишила місце його проживання, забрала дітей та переїхала на проживання у Харківську область до своїх батьків(а.с.51-53).

01 липня 2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшло заперечення на відповідь щодо відзиву у якому вказує, що у позивача не було жодної перешкоди для перерахування коштів на її рахунок, що могло б підтвердити його участь в матеріальному утриманні дітей. Допомога батьків позивача не звільняє його від обов`язку утримувати дітей. З травня по вересень два роки поспіль у період її проживання із чоловіком син ОСОБА_3 проживав у її батьків, які у вказаний період часу здійснювали його утримання. Вона не могла працевлаштуватись так як знаходилась у декретній відпустці по догляду за молодшим сином. Зазначені у позовній заяві свідки не були членами сім`ї та не можуть знати про їх спільний сімейний бюджет, з чого він складався та як розподілявся.

Вважає, що позивачем не надано доказів про істотні обставини через які утворилась заборгованість по аліментах, а тому у задоволенні позову просить відмовити повністю (а.с. 68-69).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити повністю та звільнити позивача від сплати заборгованості по аліментах з жовтня 2018 року по 11 листопада 2018 року із підстав вказаних у позовній заяві. Позивач та діти повністю знаходилися на утриманні відповідача, він постійно мав стабільний дохід так як працював у Республіці Польща та м. Стрій Львівської області. Про повне утримання сім`ї відповідачем було відомо і сусідам.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, однак від неї надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність, яке обґрунтувала тим, що вона проживає у іншому регіоні держави та здійснює догляд за двома малолітніми дітьми через що немає можливості приїхати на розгляд справи до Іваничівського районного суду.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка мати позивача ОСОБА_7 показала суду, що її син проживав у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Коли внуку було шість чи сім місяців вони приїхали на проживання до неї у с. Радовичі Іваничівського району. Спочатку вони проживали разом із нею, однак згодом перейшли проживати у будинок, який успадкував син, що знаходиться на іншій вулиці їхнього села. Вона постійно допомагала невістці у догляді за дітьми, так як син знаходився на роботі за кордоном Республіці Польща. Він повністю утримував сім`ю. Син повідомляв, що відповідач подала його на аліменти, але виконавчий лист до виконання не пред`являла. Відповідач неодноразово крала у неї грошові кошти, однак вона про це нікому не розповідала. Однак коли з`ясувалося, що вона вчинила крадіжки у сусідів та на пошті с. Радовичі, то відразу було повідомлено у правоохоронні органи. Після порушення кримінального провадження, відповідач забрала дітей, залишила місце проживання та переїхала проживати до своїх батьків у Харківську область. Кошти на погашення кредиту їй надавав син. Особистих доходів вона не отримувала, окрім допомоги на дітей. На даний час син регулярно сплачує аліменти.

Свідок ОСОБА_8 показала суду, що з квітня - травня 2015 року сторони проживали по сусідству у с. Радовичі Іваничівського району. Позивач постійно їздить на заробітки у Республіку Польща за зароблені кошти сім`я і жила. Відповідач ніде не працювала, а займалась доглядом дітей. Мати позивача постійно приносила продукти харчування. За кошти, які позивач привозив із Польщі робили ремонт у будинку та здійснили водовідведення. Відповідач вкрала у них телефон, а згодом призналась що і обікрала свою свекруху. У магазині бачили як вона купувала продукти харчування та розраховувалась готівкою.

Свідок ОСОБА_9 показав суду, що сторони переїхали на проживання до батьків позивача з 14 листопада 2014 року. Згодом перейшли проживати у будинок, який успадкував позивач, що знаходиться по АДРЕСА_1 та прожили там чотири роки. Позивач забезпечував сім`ю, їздив на заробітки у Респубілку Польща. Відповідач ніде не працювала. Батьки позивача постійно ходили до неї, допомагали доглядати дітей. Про кредит та рішення про стягнення аліментів йому нічого невідомо.

Заслухваши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року з ОСОБА_1 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 02 жовтня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою головного державного виконавця Іваничівського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області Микитюка М.М. було відкрито виконавче провадження про стягнення з позивача заборгованості по сплаті аліментів починаючи з 02 жовтиня 2015 року. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах з жовтня 2015 року по січень 2019 року, станом на 31 січня 2019 року існує заборгованість в сумі 48326,60 грн. (а.с.7-8).

В судовому засіданні встановлено, що визначаючи в цілому свій обов`язок до сплати аліментів, ОСОБА_1 вважає наявною підставу для звільнення його від сплати аліментів - спільне проживання сторін за період внесений у строк заборгованості, повне матеріальне утримання сім`ї та тривалість звернення ОСОБА_2 із виконавчим листом до виконавчої служби.

Суд вважає, що предметом позову може бути самостійна матеріально-правова вимога позивача до відповідача про захист порушеного, невизнаного чи оспореного права або інтересу, яка повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. В свою чергу, позивачем пред`явлено вимогу про звільнення його від сплати заборгованості по аліментах з посиланням на те, що він повністю здійснював фінансове утримання сім`ї.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 166 та ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Вирішуючи вимоги позивача про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, що утворилася з в період з 02 жовтня 2015 року по 11 листопада 2018 року, суд виходить з положень ч.2 ст.197 СК України, згідно яких за позовом платника аліментів, суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає.

Дійсно, вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Позивачу було достеменно відомо, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року з нього були стягнуті аліменти на користь його малолітнього сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів щомісячно починаючи з 02 жовтня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Твердження позивача про те, що він повністю матеріально утримував сім`ю у період часу з 02 жовтня 2015 року по 11 листопада 2018 року не знайшло свого документального підтвердження під час розгляду справи, позивачем не було подано відомостей про розмір заробітної плати, яку він отримував за кордоном, підтвердження придбання речей побутового вжитку у період спільного проживання однією сім`єю.

Показання свідків, які були допитані під час розгляду справи суд в основу рішення не кладе, так як свідок ОСОБА_7 є матір`ю позивача, а між свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 існують сталі добросусідські відносини, оскільки вони разом із позивачем та його батьками проживають в с. Радовичі Іваничівського району Волинської області тривалий час. Разом з тим, свідки не володіють інформацією про спільний бюджет сторін в період їх спільного проживання, розмір отриманих коштів як заробітної плати позивачем та їх використання.

Позивач не був позбавлений можливості сплачувати аліменти не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Будь-яких доказів добровільного виконання судового рішення не надав. Крім того, як вбачається з позовної заяви позивач не посилався на тяжку хворобу або іншу обставину, що має істотне значення, як на підставу для повного чи часткового звільнення від сплати аліментів. Батько є працездатною особою та має можливість надавати відповідну матеріальну допомогу у розмірах, встановлених законом.

Інших обставин, які мають істотне значення у розумінні ст. 197 СК України для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості, ОСОБА_1 не навів та в порушення вимог статтей 12, 13, 76-81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у нього підстав для звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

Суд не погоджується із позицією позивача про необхідність звільнення від сплати заборгованості за аліментами, позаяк вказане не враховує передусім законні інтереси дитини на утримання якої стягнуті аліменти і звільнення від сплати яких порушить її права на належне утримання та не відповідатиме обов`язку батька надавати таке утримання.

На підставі викладеного, зазначені позивачем у позовній заяві та представником позивача в судовому засіданні доводи - не можуть розцінюватись судом як обставина, що має істотне значення, тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд не находить.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору на користь позивача не відшкодовуються.

Керуючись вимогами ст.ст. 12, 13, 89, 141, 197, 259, 265, 268, 273ЦПК України, ст.ст. 166, 180, 197 ч.2 СК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації та проживання АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 до ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Іваничівський районний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області - відмовити повністю.

Повний текст судового рішення складено 22 липня 2019 року.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. О. Мушкет