Постанова

Іменем України

24 липня 2019року

м. Київ

справа №161/5202/16-ц

провадження №61-9908св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року у складі судді Кирилюка В. Ф. та на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2016 року у складі суддів Матвійчука Л. В., Русинчука М. М., Овсієнка А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в сумі 2 190 515 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним витребуванням з його володіння належного йому на праві приватної власності нерухомого майна (житла) - чотирьохкімнатної житлової секції № 15 загальною площею 90,9 кв. м у житловому будинку на АДРЕСА_1 , та зобов`язати Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку зі спеціально визначеного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь зазначену суму грошових коштів; стягнути з Державного бюджету України на його користь кошти в сумі 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди та зобов`язати Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку із спеціально визначеного для цього казначейського рахунку Державного бюджету України в його користь зазначену суму грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у 2008 році він придбав у ОСОБА_2 чотирьохкімнатну житлову секцію № 15, загальною площею 90,9 кв. м у житловому будинку на АДРЕСА_1 за 434 150, 00 грн, що на момент укладення договору в еквіваленті становило 85 970 дол. США. Рішенням господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року за позовом першого заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ВАТ «Волиньрембуд», Волинської обласної ради, Волинської обласної державної адміністрації про визнання недійсним акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу та зобов`язання зменшити розмір статутного фонду товариства, яке було залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23 квітня 2009 року та постановою Вищого господарського суду України від 07 жовтня 2010 року, задоволено позов прокурора та визнано будівлю гуртожитку на АДРЕСА_1 об`єктом комунальної власності м. Луцька.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 вересня 2011 року у справі за позовом прокурора м. Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , АКІБ «УкрСиббанк», відділення № 391 АКІБ «УкрСиббанк» про витребування з чужого незаконного володіння майна, зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Луцької міської ради про визнання добросовісним набувачем, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області, позов задоволено частково, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 , АКІБ «УкрСиббанк» чотирьохкімнатну житлову секцію № 15, що знаходиться АДРЕСА_1 , загальною площею 90,9 кв. м, житловою - 51, 2 кв. м, та передано її Луцькій міській раді. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Луцької міської ради про визнання добросовісним набувачем - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на вищевказані судові рішення.

У зв`язку з цим вказує, що суд при розгляді зазначеної справи залишив поза увагою наведені у зустрічному позові обставини, які підтверджують незаконність первинного позову, не дослідив подані ним докази на заперечення позовних вимог первісного позивача, і відповідно у мотивувальній частині рішення не навів мотивів прийняття чи відмови у прийнятті цих доказів, не врахував правові висновки Верховного Суду України, тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку та незаконним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2011 року було незаконно витребувано у нього житло на користь Луцької міської ради, при цьому суд не призначив йому компенсацію за витребуване нерухоме майно та не зобов`язав орган місцевої влади надати йому інше житло.

Крім того вказує, що суб`єктом, зобов`язаним відшкодувати йому нанесену судами України матеріальну та моральну шкоду, є Держава Україна, оскільки саме вона наділила органи місцевого самоврядування, прокуратуру і суди владними повноваженнями, пов`язаними з втручанням у життя людей, обмеженням їхніх прав, і саме суди ухвалюють рішення іменем України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Державне казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного та місцевого бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, його завданням є забезпечення представництва інтересів держави у судах України. Клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача позивачем не заявлялося. Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було відмовлено за безпідставністю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Луцького міськрайонного суду від 14 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення судів, на які посилався позивач як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі, були досліджені судом в ході розгляду справи, набрали законної сили та не скасовані у передбаченому законом порядку. Крім того, обвинувальним вироком не встановлено незаконність дій суддів при ухваленні судових рішень, а тому відсутні правові підстави цивільно-правої відповідальності для відшкодування майнової та моральної шкоди згідно з частиною п`ятою статті 1176 ЦК України та статтею 1173 ЦК України, на які посилався позивач в позовній заяві.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було застосовано статтю 1 Протоколу 1 «Конвенції з прав людини та основоположних свобод», яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, вимоги щодо нерухомого майна, яке було витребувано у позивача за рішенням суду, а саме: чотирьохкімнатної секції № 15 , АДРЕСА_1 загальною площею 90,9 кв.м, житловою - 51,2 кв.м, були предметом розгляду суддів різної юрисдикції та судових інстанцій, відповідно була надана оцінка, щодо правомірності набуття цього майна, а тому зазначена стаття Конвенції не застосовується до спірних правовідносин.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами в порушення норм процесуального права не надано належну оцінку встановленим доказам, не наведено мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Крім того, не враховано, що при витребуванні у нього судами спірного нерухомого майна було порушено вимоги статті 41 Конституції України, так як не призначено відповідної грошової компенсації на його користь. Відмова у відкритті касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ є порушенням законного права на захист в суді, права на доступ до суду та справедливий розгляд справи, що є підставою для відшкодування на його користь матеріальної та моральної шкоди.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області, а ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2008 року придбав у ОСОБА_2 чотирьохкімнатну житлову секцію № 15, загальною площею 90, 9 кв. м у житловому будинку на АДРЕСА_1 за 434 150, 00 грн, що на момент укладення договору становило 85 970 дол. США.

Рішенням господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23 квітня 2009 року та постановою Вищого господарського суду України від 07 жовтня 2010 року, визнано будівлю гуртожитку на АДРЕСА_1 об`єктом комунальної власності м. Луцька. Вказане рішення набрало законної сили.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19 квітня 2013 року, позов прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради задоволено частково та витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 , Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» чотирьохкімнатну секцію № АДРЕСА_1, загальною площею 90, 9 кв.м, житловою - 51, 2 кв.м, та передано вказане нерухоме майно Луцькій міській раді. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Луцької міської ради про визнання добросовісним набувачем - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2013 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 62 Конституції України матеріальна і моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з частиною п`ятою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення у цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Звертаючись до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що шкода йому заподіяна незаконними рішеннями місцевого, апеляційного та касаційного судів, що призвело до порушення його прав.

Відповідно до статті 129 -1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно частини першої, другої статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення судів, на які посилався позивач, були досліджені судами в ході розгляду справи, набрали законної сили та відповідно підлягають обов`язковому виконанню.

Крім того, обвинувальним вироком не встановлено незаконність дій суддів, при ухваленні судових рішень, а тому відсутні правові підстави цивільно-правої відповідальності для відшкодування матеріальної та моральної шкоди згідно з частиною п`ятою статті 1176 ЦК України та статті 1173 ЦК України.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Враховуючи наведене, не заслуговують на увагу доводи скарги про те, що судами не було застосовано статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки вимоги щодо нерухомого майна, яке було витребувано у позивача за рішенням суду, були предметом розгляду суддів різної юрисдикції та судових інстанцій, відповідно була надана оцінка, щодо правомірності набуття цього майна, а тому зазначена стаття Конвенції не застосовується до спірних правовідносин.

Необґрунтованими є посилання ОСОБА_1 на порушення судами при витребуванні з його власності нерухомого майна частини п`ятої статті 41 Конституції України щодо виплати йому грошової компенсації, оскільки рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 вересня 2011 року поновлено права Луцької міської ради на спірне нерухоме майно шляхом його витребування, а не здійснено примусове відчуження з мотивів суспільної необхідності.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги.

Крім того, слід врахувати, що суд не може давати оцінку іншим судовим рішенням, які ухваленні по іншій цивільній справі, а тому посилання позивача на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2013 року йому відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення як підставу порушення його законного права на захист в суді, права на доступ до суду та справедливий розгляд справи, є безпідставними.

Висновки судів, на думку колегії суддів, ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішеннях судів і яким дано правильну юридичну оцінку.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої і апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат не має.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов