Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 351/95/17

провадження № 61-26667 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у складі судді Сегіна І. Р. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що між ним та ОСОБА_2 було укладено усний договір позики, що підтверджується складеною ОСОБА_2 розпискою, за змістом якої позивач передав у власність відповідачеві, а відповідач прийняв від нього грошові кошти у сумі 10 000,00 дол. США та зобов'язався повернути еквівалент зазначеної суми за курсом продажу комерційних банків у строк до вересня 2012 року.

Однак у визначений договором строк, ОСОБА_2 не виконав своїх зобов'язань.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2015 року із ОСОБА_2 на його користь стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 343 160,94 грн, на виконання якого 22 травня

2015 року відкрито виконавче провадження № 48198535.

На забезпечення позову, в процесі розгляду зазначеної справи, ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26 березня

2015 року накладено арешт на належний ОСОБА_2 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

18 березня 2015 року ОСОБА_2 , з метою ухилення від виконання рішення суду, відчужив зазначений житловий будинок та земельну ділянку за договорами купівлі-продажу своїй колишній дружині ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки носять фіктивний характер,

ОСОБА_1 просив визнати їх недійсними на підставі статті 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено обставин укладення оспорюваних правочинів без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлено, а саме, що продавець не отримав грошових коштів за продаж житлового будинку № АДРЕСА_1 . Наявні у матеріалах справи докази навпаки підтверджують, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вони разом не проживають, ОСОБА_3 проживає у спірному житловому будинку та користується земельною ділянкою, на якій він розміщений, натомість ОСОБА_2 у 2013 року виїхав за кордон у Російську Федерацію. Оспорювані правочини було укладено 18 березня

2015 року, тоді як ухвала суду про забезпечення позову постановлена

26 березня 2015 року, а виконавчий лист на виконання рішення суду про стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за договором позики видано 03 липня 2015 року.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року, і ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій не врахували, що на дату вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_2 був обізнаний про неминучість виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики, у зв'язку з чим міг передбачити настання для себе негативних наслідків у вигляді звернення стягнення на належне йому нерухоме майно у порядку виконання судового рішення, з урахуванням того, що у провадженні суду перебував позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики.

Суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки тому факту, що оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна укладено між близькими родичами (колишнім чоловіком та дружиною, які мають спільних дітей), та не перевірили чи мало їх укладення правові наслідки, що були обумовлені цими правочинами, а також чи були направлені дії відповідачів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував продавець володіти та користуватися відчуженим майном.

Поза увагою судів залишилося і те, що на дату укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку № АДРЕСА_1 , у спірному житловому будинку проживали та були зареєстровані дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , його мати - ОСОБА_4 , він сам та їх діти. Після посвідчення оспорюваних правочинів жодних змін для сторін договору у порядку володіння нерухомим майном не відбулося, оскільки за даними міграційної служби станом на 10 лютого 2017 року ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований у житловому будинку, а його мати була зареєстрована у спірному житловому будинку до моменту смерті у 2016 році.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи у суді касаційної інстанції

18 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі до 13 листопада 2007 року.

ОСОБА_2 належав на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0730 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

18 березня 2015 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л. М., зареєстровані у реєстрі, відповідно, за № 461 та № 462.

За змістом пунктів 3-4 договору купівлі-продажу житлового будинку, продаж житлового будинку АДРЕСА_1 вчинено за ціною 148 027,00 грн, яку повністю сплачено покупцем готівкою і отримано продавцем особисто до підписання цього договору.

Продаж земельної ділянки площею 0,0730 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована по АДРЕСА_1 , вчинено за погодженою сторонами ціною у розмірі 36 281,00 грн. Ця сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем особисто до підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки (пункт 3-4 договору).

16 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми неповернутої позики у розмірі 343 160,94 грн, який задоволено рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2015 року. З метою забезпечення позову у вказаній справі, ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2015 року було накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

На виконання зазначеного судового рішення суду, 03 липня 2015 року видано виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 343 160,94 грн, на підставі якого державним виконавцем 22 липня 2015 року відкрито виконавче провадження № 48198535.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову ціну (стаття 655 ЦК України).

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша, друга статті 234 ЦК України).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочин, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Також фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсними оспорюваних правочинів купівлі-продажу нерухомого майна, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів факту відсутності у сторін зазначених правочинів наміру реального настання правових наслідків щодо відчуження житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розміщений, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати вказані правочини фіктивними відповідно до вимог статті 234 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що оспорювані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18 березня 2015 року були укладені між близькими родичами, що очевидно свідчить про наміри сторін приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів є необгрунтованими, оскільки грунтуються лише на припущеннях, а не об`єктивних та допустимих доказах. Укладення між колишнім подружжям оспорюваних правочинів само по собі не свідчить про фіктивність оспорюваних правочинів, з огляду на встановлену судами реальність настання наслідків укладених договорів, зокрема фактичний вступ ОСОБА_3 у володіння та користування придбаним майном.

Посилання заявника на те, що судам попередніх інстанцій не було надано належної оцінки перебуванню у провадженні Снятинського районного суду Івано-Франківської області позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та забезпечення позову у вказаній справі накладенням арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 є непереконливими, оскільки укладення оспорюваних позивачем правочинів передувало забезпеченню позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обгрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, унаслідок чого ухвалили законні і обгрунтовані судові рішення, доводи касаційної скарги правильності висновків судів не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко