ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3481/19 Справа № 183/4625/18 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року

по справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2018 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року від інших учасників справи до суду не находило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.11.2005 року між сторонами по справі було укладено кредитний договір №1/115-5, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 157 500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,00% на рік, із кінцевим терміном повернення до 10.11.2012 року.

Відповідно до довідки-розрахунку, у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №1/115-5 від 29.11.2005 року станом на 20.06.2018 року виникла заборгованість в сумі 595 225,37 грн.,а саме: заборгованість за кредитом - 151 875,00 грн.; заборгованість за відсотками - 385 347,86 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом - 17 010,01 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками - 40 992,50 грн..

Відповідно до ст.ст.527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1054 ЦК України по кредитному договору банк надає грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки за його користуванням.

Згідно до вимог ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплати суму боргу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

24 вересня 2018 року до суду першої інстанції разом із відзивом на позовну заяву від ОСОБА_1 задійшла заява про застосування строку позовної давності (а.с.42-43).

Як вбачається із правового висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до положень ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, враховуючи вищезазначений правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, за яким частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та Банком відсутня умова щодо продовження строку позовної давності за кредитним договором, у зв`язку з чим ОСОБА_1 та її представник наполягають на трирічному строку позовної давності.

Кінцевий термін повернення кредиту за договором становить 10.11.2012 року, а тому, право на звернення до суду про захист своїх прав у банка виникло з 11.11.2012 року, тобто майже 6 років тому.

Окрім того, ОСОБА_1 здійснено останній платіж по кредиту з 16.02.2006 року, а тому, банк не міг не знати, що ОСОБА_1 почала порушувати умови кредитного договору, не сплативши черговий платіж за договором, вже починаючи з 10 березня 2006 року.

Враховуючи, що при укладанні сторонами кредитного договору №1/115-5 від 29.11.2005 року ними було визначено термін повернення кредиту, а саме - 10.11.2012 року, тобто Банк мав право вимоги за зобов`язанням в термін до 10.11.2015 року, а з позовом Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося лише 03.08.2018 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що банком пропущено трирічний строк позовної давності для звернення із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що у п.7.3. кредитного договору чітко встановлено, що цей договір набирає чинності з дня його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до кредитного договору №1/115-5 від 29.11.2005 року кінцевим терміном повернення кредиту є 10.11.2012 року, останній платіж ОСОБА_1 здійснила 16.02.2006 року, а з позовом банк звернувся лише 03.08.2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності відповідно до вимог ст. 257 ЦК України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича