ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/462/17Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В.
Провадження № 22-ц/817/564/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 609/462/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2019 року, ухваленого суддею Ковтунович О.В., повний текст рішення складено 13 березня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк", третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Головного управляння Держпродспоживслужби в Тернопільській області про визнання кредитного договору, договору іпотеки заставної недійсним та застосування наслідків недійсності правочину і скасування заборони відчуження нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 , інтереси якого на підставі довіреності від 03.01.2019 року представляє ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління Держпродспоживслужби в Тернопільській області про визнання кредитного договору, договору іпотеки заставної недійсним та застосування наслідків недійсності правочину і скасування заборони відчуження нерухомого майна.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначав, що між ЗАТ КБ «ПриватБанком» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ТЕ10GА від 05 березня 2008 року,із одночасним підписанням Договору іпотеки, що був підписаний в порядку забезпечення виконання позивачем зобов`язань по поверненню кредиту та відповідно накладено заборону на відчуження предмету іпотеки і видано заставну, відповідно і заборону на відчуження предмету іпотеки.

Позивач не погоджується із певними пунктами зазначеними у кредитному договорі, а також вважає, що вищевказані догори являються недійсними оскільки поточний рахунок для здійснення розрахунково касових операцій в іноземній валюті для отримання та погашення кредиту позивачу не відкривався, а умови кредитного договору передбачена видача та повернення кредиту в іноземній валюті готівковою, хоча позивач отримав гроші у національній валюті, що є порушенням Інструкції про касові операції, а також вказував, що не було оприлюднено у письмовій формі інформацію, яка є істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення прямо передбачена законодавством.

Позивача ОСОБА_1 зазначав, що на підставі обставин, які були зазначені у позовній заяві та у судовому засіданні, а також норми законодавства України свідчать про те, що кредитний договір №ТЕ10GА від 05 березня 2008 року підлягає визнанню недійсним.

Таким чином позивач просив визнати кредитний договір № ТЕ10GА від 05 березня 2008 року, договір іпотеки від 05.03.2008 року і заставної від 05.03.2008 року - недійсними та застосувати наслідки недійсності правочину і скасувати заборони відчуження нерухомого майна.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління Держпродспоживслужби в Тернопільській області про визнання кредитного договору, договору іпотеки і заставної недійсними та застосування наслідків недійсності правочину і скасування заборони відчуження нерухомого майна відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення , яким задовольнити його позовні вимоги.

Зокрема, вказує про порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що судом не повно і всебічно з`ясовано усі фактичні обставини справи, не досліджено і не надано належної оцінки доказам наявним в матеріалах справи.

У доводах апеляційної скарги позивач посилається на висновок експерта № 1022/17/1074-1076/18-22 від 09 листопада 2018 року, яким встановлено, що в договорі споживчого кредиту № TEIOGA від 05 березня 2008 року та додатках до нього на момент укладання відсутні встановлені законодавством обов`язкові істотні умови, які необхідні для його укладання, вважає, що банк не зазначивши їх допустив порушення балансу договірних правовідносин.

Вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором споживчого кредиту , оскільки вважає, що існування такого рішення не позбавляло можливості звертатися ОСОБА_1 з позовом про визнання договору не дійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу просив її задовольнити посилаючись на доводи викладені в ній.

Відповідач АТ КБ "Приват Банк" в судове засідання не з`явилося, однак про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.3; ст.12,ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) не укладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до правил статей 546, 548 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За даним у частині першій статті 553 ЦК України визначенням, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

З матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2008 року між АТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 ,уло укладено кредитний договір № ТЕ10GА, за умовами якого банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти на строк з 05 березня2008 року по 05 березня 2028 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 13920,00 дол. США на наступні цілі: у розмірі 11200,00 дол США на споживчі цілі, а також 2720,00 дол США для сплати страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зареєстрованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.8.2 даного договору.

Погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії здійснюється щомісячно шляхом надання Позичальником Банку в період з 20 по 30 число кожного місяця грошових коштів у сумі 128,46 дол США для погашення заборгованості за кредитом, згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору).

При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пунктом 2.2.4. кредитного договору № ТЕ10GА від 05.03.2008 року передбачено зобов`язання позичальника проводити погашення кредиту в порядку, сумах і строки, передбачених договором

Згідно пункту 2.2.2. кредитного договору № ТЕ10GА від 05 березня 2008 року позичальник зобов`язався сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності з п.п.8.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1,3.2 даного Договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом провести не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

Відповідно до пункту 2.2.3. кредитного договору № ТЕKOGK від 05 березня 2008 року , передбачено зобов`язання позичальника щодо сплати банку винагороду згідно п.п.8.1 та 7.2 даного договору.

Положенням п.5.3. кредитного договору № ТЕ10GА від 05 березня 2008 року встановлено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язується сплатити банку штраф в розмірі 250грн. + 5% від суми позову.

Позивач ОСОБА_1 здійснював частковий розрахунок по договору кредиту, що стверджується Додатком №2 до кредитного договору №ТЕ10GА від 05 березня 2008 року.

05 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приват Банк», був укладений Договір Іпотеки для забезпечення договору про надання споживчого кредиту № ТЕ10GА від 05 березня 2008 року, який було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Шумської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №269.

Суди встановили, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту від 05 березня 2008 року року позичальник та поручитель були ознайомлені з його змістом і наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтверджується їх підписами у кредитному договорі та договорі поруки. Належність цих підписів не оспорювалась.

Отже, підписавши оспорюваний договір про надання споживчого кредиту, позичальник тим самим підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, у тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту, а також з іншою інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразив свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту.

Вирішуючи спір, суд надав належну правову оцінки умовам кредитного договору, врахував, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме ПриватБанк, договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору та в подальшому виконував його умови - сплачував кредитні кошти, тобто визнав умови договору.

Судом враховано, що у розумінні статей 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", позовні вимоги про ненадання банком позивачу повної інформація про збільшення розміру процентної ставки, застосування неустойки не є правовою підставою для визнання кредитної угоди недійсною, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, та періодичність платежів.

Умови договору щодо зміни банком розміру процентів в односторонньому порядку не можуть бути визнані недійсними оскільки даний кредитний договір був укладений 12 вересня 2008 року, тобто до внесення змін в законодавстві згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2018 у справі за № 535/192/16-ц.

В судовому засіданні також встановлено, що рішенням Шумського районного суду від 25 листопада 2015 року, вирішено стягнути із ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приват банк заборгованість по кредитному договору № ТЕ10GА від 05 березня 2008 року в розмірі 18248,83 долара США, що еквівалентно за курсом 21,74 396712,13 гривні. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 02.02.2017 року, заочне рішення Шумського районного суду від 25 листопада 2015 року, в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь Пат КБ "Приват Банк" заборгованість по кредитному договору № ТЕ10GА від 05 березня 2008 року в розмірі 18248,83 долара США, що еквівалентно за курсом 21,74 - 396712,13 гривні змінено, викладено цю частину рішення у такій редакції: стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк заборгованість по кредитному договору № ТЕ10GА від 05 березня 2008 року в розмірі 7283,95 долара США, що згідно курсу 2720,8137 грн за 100 дол США становить 198183 грн. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Тернопільської області від 02.02.2017 року залишено без змін.

При розгляді даного спору позивач ОСОБА_1 не ставив вимоги про визнання недійсними кредитного договору та іпотечного договору з підстав про несправедливих умов договорах, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору,не оприлюднення у письмовій формі інформації яка є істотною умовою договору.

Суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи №1022/17/1074-1076/18-22 від 09.11.2018 року, із висновків якої не вбачається підстав для визнання кредитного договору недійсним із підстав зазначених позивачем.

Експерт у своєму висновку судово-економічної експертизи тільки відображав видача ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 11200 доларів США, що еквівалентно 56560 грн.; погашення заборгованості по кредиту, констактував факт підвищення відсотків в одностороньому порядку.

У силу положень ч.2 ст.114 ЦПК України - висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийняте за результатами розгляду справи.

За загальним правилом, висновок експерта є одним із видів доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, висновок судового експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється в сукупності з іншими доказами, зібраними у справі, відповідно до внутрішніх переконань, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції встановив всі обставин у справі, надав належну оцінку доказам на предмет їх належності і допустимості, встановив обставини, які повністю підтверджують/спростовують твердження позичальника про ненадання йому банком повної інформації щодо умов кредитування і тим самим - введення його, як споживача, в оману щодо істотних умов кредитного договору, а тому дійшов до правильного висновку про відмову у визнанні договору про надання споживчого кредиту недійсним.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки і заставної та застосування наслідків недійсності правочину і скасування заборони відчуження нерухомого майна.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що сторонами в момент укладення договору виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов, кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними спірних кредитного договору та договору іпотеки.

Доводи апеляційної скарги, щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача спростовуються змістом кредитного договору, матеріалами справи та обґрунтованим висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведені обставини апеляційну скаргу слід залишити без задоволення , а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367,375, 381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 01 липня 2019 року

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.