ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року

м. Черкаси

Справа № 705/7055/16-ц Провадження № 22-ц/793/1057/19
Категорія: 301000000

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого: Василенко Л.І.

суддів: Єльцов В.О., Карпенко О.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2019 року (ухвалене у приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області під головуванням судді Коваля А.Б. о 09:04) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку нерухомого майна та зміну черговості одержання права на спадкування,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

16 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку нерухомого майна та зміну черговості одержання права на спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Умані Черкаської області у віці 62 років в урологічному відділенні КП «Уманська міська лікарня» помер гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був її громадянським чоловіком і з яким вона проживала разом та вела спільне господарство з травня 2001 року.

Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема на 49/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , що розташована на присадибній земельній ділянці розміром 600 кв.м.

Спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_4 є його дві рідні дочки від першого шлюбу - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Шлюб з їх матір`ю спадкодавець ОСОБА_4 розірвав ще у травні 2001 року.

Позивач вказує, що юридично шлюб з громадянським чоловіком ОСОБА_4 так і не зареєстрували, а тому відповідно до приписів ст. 1264 ЦК України, як особа, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, вона є спадкоємцем четвертої черги.

Спадкова справа № 5931486 (у нотаріуса № 243/216) після смерті ОСОБА_4 відкрита Уманською міською державною нотаріальною конторою, куди вони разом з відповідачами звернулися із заявами про прийняття спадщини.

Позивач зазначає, що вказані 49/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 були придбані нею разом зі спадкодавцем за спільні сімейні кошти. Проте, перехід права власності на це майно було оформлено на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26 жовтня 2001 року, щоб уникнути права привілейованої купівлі цієї частини будинку сусідом - тобто іншим його співвласником, якому належала 51/100 його частина.

Обдарованим за цим договором виступав її громадянський чоловік ОСОБА_4 , хоча купували вони його як подружжя, за спільні кошти, що підтверджується розпискою, у якій зазначено, що кошти за будинок були отримані від неї.

Внаслідок наведеного, позивач вважає, що має право на половину їх спільної з ОСОБА_4 частини будинку АДРЕСА_1 .

Крім зазначеного, її громадянський чоловік ОСОБА_4 23 березня 2006 року одержав тяжку травму, поєднану з переломом хребта, через що довго лікувався та в серпні 2006 року отримав інвалідність ІІ групи з приводу травми хребта - компресійного перелому С5-С6 хребців після травматичної мієлопатії, спастичного тетрапарезу помірно вираженого стійкого цефалічного синдрому, церквікалгії, порушення функцій ходи. Він також страждав на ішемічну хворобу серця - атеросклеротичний кардіосклероз, серцева недостатність ІІ ст., хронічний бронхіт курця. А у 2014 році йому було поставлено діагноз «рак сечового міхура», з цього приводу він був прооперований. У липні 2016 року його стан здоров`я істотно погіршився, а тому 11 липня 2016 року ОСОБА_4 був направлений на стаціонарне лікування в урологічне відділення КП «Уманська міська лікарня», де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (причина смерті - хронічний тубуло-інтерстиціальний нефрит).

Її чоловік ОСОБА_4 був інвалідом ІІ групи, тяжко хворів, після травми хребта тривалий час зовсім не пересувався, через тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував постійного піклування, стороннього догляду та матеріальної допомоги, особливо у післяопераційні періоди.

Згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда № 422 від 10 листопада 2008 року (через два роки після отримання каліцтва) комісією МСЕК ОСОБА_4 до виконання індивідуальної програми реабілітації, як інваліду, були визначені види обмежень: до самообслуговування, до пересування, до трудової діяльності та інші.

Допомоги, у зв`язку з цим, йому ніхто, крім неї, не надавав. Його рідні дочки (спадкоємці), маючи таку можливість, від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки відмовилися.

Чоловік хворів тривалий час і весь цей час вона піклувалася про нього, надаючи допомогу і утримання. Коли він лежав у стаціонарі лікарні в м. Умані, де і помер, біля нього постійно була лише вона, хоча її матеріальні можливості, пов`язані з оплатою лікувальних процедур та купівлею медикаментів, були істотно обмежені. Але будь-якої допомоги вона ні від кого, в тому числі і від дітей спадкодавця, при цьому не отримувала.

Після смерті ОСОБА_4 його діти навіть не з`явилися на похорон, коштів на поховання та проведення поминальних днів не надавали, інших пов`язаних із цим дій не вчиняли.

Враховуючи, що покійний спадкодавець помер у віці 62 років, отримав каліцтво внаслідок ушкодження хребта та був онкохворим, а його матеріальним забезпеченням, доглядом та піклуванням займалася виключно вона, то вважає, що у її випадку маються всі правові підстави для застосування наслідків, передбачених ст. 1259 ЦК України.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу у період з травня 2001 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок удаваності договору дарування, право власності на 49/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що розташований на присадибній земельній ділянці розміром 600 кв.м., змінити черговість спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Умані Черкаської області у віці 62 років, надавши їй, ОСОБА_1 право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, покласти на відповідачів судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , наявність у них спільного бюджету і спільних коштів не підтвердився в судовому засіданні. Судом був встановлений факт реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за однією адресою, а також факт оплати ОСОБА_1 ритуальних послуг при похованні ОСОБА_4 , що не може давати підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету та побуту.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки в судовому засіданні не було підтверджено той факт, що позивач ОСОБА_1 здійснювала догляд за ОСОБА_4 , як за безпорадною особою, оскільки свідки в судому засіданні зазначали, що ОСОБА_4 дійсно лікувався після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце, але стороннього догляду не потребував і міг здійснювати догляд за собою самостійно, що підтверджується наданими позивачем медичними довідками.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 31 травня 2019 року, ОСОБА_1 вважаючи, що оскаржуване рішення було прийняте внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, через невідповідність висновків суду обставинам справи, а також через неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просила суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та: встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу у період з травня 2001 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за нею, ОСОБА_1 , внаслідок удаваності договору дарування, право власності на 49/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що розташований на присадибній земельній ділянці розміром 600 кв.м., змінити черговість спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Умані Черкаської області у віці 62 років, надавши їй, ОСОБА_1 , право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, покласти на відповідачів судові витрати.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що 49/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 купувалась по оголошенню в пресі, даний факт підтвердив допитаний у суді продавець і власник цієї частини будинку ОСОБА_5 , як і факт отримання від ОСОБА_1 особисто коштів за купівлю-продаж. Факт купівлі-продажу, а не дарування, тобто удаваність правочину, не заперечується в справі ніким, в тому числі стороною відповідачів та їхніми свідками, вони тільки стверджують, що нібито вона, ОСОБА_1 , не брала в цій купівлі матеріальної участі.

Скаржник також зазначає, що обдарованим за договором виступав її громадянський чоловік ОСОБА_4 , хоча купували частину будинку вони, як подружжя, за спільні кошти, які частково складали, а частково позичали у роботодавця її чоловіка ОСОБА_6 . Суд в оскаржуваному рішенні посилається на запис про їх з ОСОБА_4 спільну прописку в будинковій книзі з моменту придбання нерухомості, але при цьому відмовляється визнавати факт перебування її у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 .

Крім того, ОСОБА_4 хворів тривалий час, і весь цей час вона піклувалась про нього, надаючи допомогу і утримання, а рідні дочки спадкодавця, маючи таку можливість, від надання спадкодавцю будь якої матеріальної допомоги та моральної підтримки відмовились.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 19 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27 червня 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 10 липня 2019 року на 12:00 год. з повідомленням учасників справи про дату, час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи

У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Уманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Черкаській області, про що зроблено актовий запис № 523, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 62 років (а.с. 11).

На підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Очеретяною В.В., укладеного 26 жовтня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6235, ОСОБА_4 набув право власності на 49/100 житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Пунктом 2 приведеного договору визначено, що дар цей сторони оцінюють у 27 357 грн.

З технічного паспорту на житловий будинок садибного типу вбачається, що власником домоволодіння по АДРЕСА_1 в ідеальній частці 49/100 є ОСОБА_4 (а.с. 15 - 19).

Згідно відмітки у будинковій книзі на житловий будинок АДРЕСА_1 , власником 49/100 вказаного будинку зазначений ОСОБА_4 . У цьому будинку, в тому числі, з 03 листопада 2001 року зареєстрована ОСОБА_1 (а.с. 20 - 22).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 06 листопада 2001 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано 23 травня 2001 року (а.с. 36).

Згідно довідки, виданої головою квартального комітету при виконкомі Уманської міської ради Черкаської області від 21 липня 2016 року за вих. № 255, померлий ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була його цивільною дружиною, і постійно проживала з ним і вела спільне господарство з 03 листопада 2001 року, по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відповідності до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , Уманською міською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 5931486 (а.с. 12).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду Черкаської області

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналогічні вимоги містила ст. 11 ЦПК України в редакції чинній на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

Так, згідно до поданої 16.11.2016 позовної заяви, позивачем заявлено вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю її та ОСОБА_4 у період з травня 2001 року по 15 липня 2016 року; визнання за нею, внаслідок удаваного договору дарування від 26 жовтня 2001 року, права власності на частину житлового будинку та зміну черговості спадкування за законом.

Згідно до п. 5 ч. 1 ст. 273 ЦПК УРСР в редакції 1963 року чинній на час виникнення спірних правовідносин, яка регламентувала розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає справи про встановлення перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України в редакції чинній на час звернення з даним позовом, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

Аналогічні норми містить п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Позивач, посилаючись на те, що вона шлюб з ОСОБА_4 не зареєструвала, проте як особа, яка проживала із спадкоємцем однією сім`єю більше п`яти років до відкриття спадщини, являється спадкоємцем четвертої черги, стверджує, що спірну частину будинку було придбано за спільні сімейні кошти її та ОСОБА_4 . При цьому, як на підставу звернення, посилалась на ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», яка регулює спірні правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 24 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України від 7 лютого 1991 року N 697-XII «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і ч. 1 ст. 368 ЦК України).

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі, в разі його доведеності, не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Позивач посилається на набуття спірної частини житлового будинку 26 жовтня 2001 року, то виходячи зі змісту наведеної норми права і з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, в редакції чинній на час звернення до суду з даним позовом, вона, за заявлених нею вимог, зобов`язана була довести, надавши докази відповідно до положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України, в наведеній редакції, що спільна сумісна власність членів сім`ї її та ОСОБА_4 - частина житлового будинку придбана за рахунок спільної праці, трудової участі чи спільних доходів.

Проте, таких доказів матеріали справи не містять.

В межах даної справи позивачем заявлені вимоги про визнання удаваним договору дарування від 26 жовтня 2001 року та у зв`язку з цим визнання укладеним договору купівлі-продажу з тих підстав, що спірна частина будинку придбавалась нею та ОСОБА_4 за спільні сімейні кошти, проте перехід права власності на це майно було оформлено на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, щоб уникнути права привілейованої купівлі цієї частини іншим співвласником будинку.

Аналізуючи вимогу щодо удаваності договору дарування від 26 жовтня 2001 року врахуванню підлягає наступне.

Відповідно до положень ст. 58 ЦК УРСР, в редакції 1963 року чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення правовідносин між сторонами, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

За положеннями ст. 243 ЦК УРСР, чинного на час укладення оспорюваного договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, засобами доказування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, ст. 71 ЦК УРСР, в наведеній редакції, встановлювала строк на протязі якого особа, право якої порушено, могла звернутися до суду за його захистом - три роки.

Колегією суддів враховується, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна від 26 жовтня 2001 року укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено.

Крім того, після укладення договору 26 жовтня 2001 року, ОСОБА_1 , будучи достовірно обізнаною щодо умов договору, не оспорювала його. Зазначене свідчить про те, що остання визнавала право власності на частину будинку за ОСОБА_4 за його життя.

Також за життя ОСОБА_4 даний правочин, у визначеному законом порядку, не оспорювався і стороною даного правочину.

Посилання позивача на розписку від 26 жовттня 2001 року, згідно якої ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4 500 доларів США за продаж спірної частини будинку, є безпідставним, оскільки не може бути належним доказом у розумінні вимог ЦПК України з огляду і на те, що ОСОБА_1 не надано належних доказів наявності у нею вказаних коштів на час вчинення оспорюваного правочину.

Щодо зміни черговості одержання права на спадщину колегія суддів враховує наступне.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 1264 ЦК України особи, які відносяться до четвертої черги спадкоємців за законом, повинні відповідати таким двом вимогам: вважатися членом сім`ї спадкодавця; проживати зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років саме на день відкриття спадщини.

Згідно із ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Вимогу про визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги, у відповідності до ч. 2 ст. 1259 ЦК України, позивач обґрунтувала тим, що ОСОБА_4 мав вік 62 роки, отримав каліцтво та був онкохворим, а його матеріальне забезпечення, догляд та піклування здійснювала позивач.

У абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

За наданих позивачем доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , наявність у них спільного бюджету і спільних коштів позивачем не доведено, встановленим є лише факт реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за однією адресою, а також факт оплати ОСОБА_1 ритуальних послуг при похованні ОСОБА_4 (копія договору № 120 від 16.07.2016 (а.с. 31-32), та копія накладної № 134 від 18.07.2016 (а.с. 34), що не може давати підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету та побуту.

Не було підтверджено і факту того, що позивач ОСОБА_1 здійснювала догляд за ОСОБА_4 , як за безпорадною особою, оскільки свідки в судому засіданні суду першої інстанції зазначали, що ОСОБА_4 дійсно лікувався після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце, але стороннього догляду не потребував і міг здійснювати догляд за собою самостійно, що підтверджується наданими позивачем медичними довідками. Повідомлення КЗ «Уманський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 02 листопада 2016 року вих. № 277 також підтверджує лише той факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , хворів, спостерігався у лікаря-уролога, проходив стаціонарне лікування та кожен рік з 2006 року по 2008 рік оформлявся на МСЕК (а.с. 35). Інформація щодо безпорадності та потреби у сторонньому догляді у вказаних медичних документах не міститься.

Доказів надання позивачем матеріального забезпечення померлому матеріали справи також не містять.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. При цьому, кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю її та ОСОБА_4 у період з травня 2001 року по 15 липня 2016 року; визнання за нею, внаслідок удаваного договору дарування від 26 жовтня 2001 року, права власності на частину житлового будинку та зміну черговості спадкування за законом.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Посилання скаржника на те, що 49/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 придбавалися із спадкодавцем за спільні сімейні кошти, з урахуванням встановлених обставин та наведених вимог законодавства, не підвернені належними доказами. Посилання на показання свідків є не достатнім для задоволення заявлених позивачем вимог.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту набуття спільної сумісної власності, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

ОСОБА_1 не надала суду належних доказів, на підставі яких, в силу вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, можливим було б задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, перевіривши наявні матеріали справи, доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими, спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи і підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 липня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.О. Єльцов

О.В. Карпенко