Номер провадження: 22-ц/813/1691/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2017 року у складі судді Шенцевої О.П.,

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши який, просила надати дозвіл на виготовлення проїзного документу особи, що не досягла 16-ти річного віку, для виїзду за кордон України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для виїзду за кордон України (за межі України) у період з 15 серпня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для виїзду за кордон України (за межі України) у період з 15 серпня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для виїзду за кордон України (за межі України) у період з 15 серпня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року на тимчасове місце проживання в країні - Голландія ( Нідерланди ), у супроводі матері ОСОБА_1 , яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном своїх дітей, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Надано дозвіл на виготовлення проїзного документа особи, що не досягла 16-ти річного віку, для виїзду за кордон України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька дитини ОСОБА_2

Надано дозвіл на виготовлення проїзного документу особи, що не досягла 16-ти річного віку, для виїзду закордон України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька дитини ОСОБА_2

Надано дозвіл на виготовлення проїзного документа особи, що не досягла 16-ти річного віку, для виїзду за кордон України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без згоди батька дитини ОСОБА_2

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Голландії ( Нідерланди ) строком на 1 (один) рік з моменту набрання рішенням законної сили малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , без дозволу та супроводу батька дитини ОСОБА_2

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Голландії ( Нідерланди ) строком на 1 (один) рік з моменту набрання рішенням законної сили малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , без дозволу та супроводу батька дитини ОСОБА_2

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Голландії ( Нідерланди ) строком на 1 (один) рік з моменту набрання рішенням законної сили малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , без дозволу та супроводу батька дитини ОСОБА_2

Задовольняючи позов в частині надання дозволів на виготовлення проїзних документів на неповнолітніх дітей без згоди батька та дозволів на тимчасовий виїзд дітей з України до Голландії ( Нідерланди ) строком на 1 (один) рік з моменту набрання рішенням законної сили, разом з матір`ю ОСОБА_1 , без дозволу та супроводу батька дітей ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Вказане рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції неповно дослідив докази, невірно застосував норми матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що позивачем не надано до суду доказів щодо житлово-побутових умов, в яких проживатимуть діти за межами України, інформацію про навчальні заклади, в яких будуть навчатись їх з позивачем сумісні діти, не враховано його право на участь у вихованні дітей. Також апелянт вважає доцільним залучення до участі у справі орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації.

Інші особи судове рішення не оскаржували.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.09.2017 року в складі судді Калараша А.А. відкрито провадження у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.09.2017 року в складі суддів Калараша А.А., Заїкіна А.П., Погорєлової С.О. справу призначено до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 21.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що сторони з 01.11.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Приморського районного суду від 16.08.2013 року шлюб між сторонами був розірваний.

За домовленістю між сторонами їхні діти залишилися проживати з позивачкою.

07.06.2016 року позивачка уклала шлюб з громадянином Франції ОСОБА_12 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 07.06.2016 року, Серія НОМЕР_1 .

У зв`язку з укладенням шлюбу у позивачки виникла необхідність та можливість у проживанні та працевлаштуванні у м. Тільбург, Голландія за місцем проживання чоловіка.

Позивачка отримала від свого чоловіка згоду на проживання доньок та сину у будинку, який належить йому на праві власності. Стосовно навчання дітей позивач зазначила, що нею отримано попередню згоду на зарахування дітей у коледж та школу.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27 січня 1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки одо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, які проживають окремо, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 155 СК України зазначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання 5ов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частиною 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ вбачається, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Крім того, згідно з пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, підтверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 вбачається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-ти річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків із зазначення у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Вказаними нормами закріплено, що дитина має право на виїзд при наявності дозволу на виїзд одного з батьків. Тобто, ці норми не передбачають ніякі обмеження ні у часі (періоді) ні у кількості країн. Поряд з цим, в пункті 4 Правил зазначається про конкретну державу прямування в однині та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку.

Отже, для отримання позитивного рішення в суді стороні необхідно довести ті обставини, що виїзд дитини за кордон буде відповідати їхнім інтересам і надання дозволу сприятиме реалізації прав дітей. Доказами у даній справі є документ, що підтверджує наявність місця проживання, навчання дитини.

Обов`язковим є зазначення періоду, на який надається дозвіл, а також визначення країн, для виїзду до яких дозвіл надається.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).

У відповідності до положень частини 2 статті 4 зазначеного Закону, оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників, за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина раїни за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Згідно пункту 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 зі змінами і доповненнями, передбачають перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-ти річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-ти річного віку, в супроводі одного з батьків о інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина. України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним з таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а уразі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Судом враховано, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для язичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько особисто, а також батьки в загалом несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Держави-учасники докладають усіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування, згідно з частиною 1 статті 18 Конвенції про права дитини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що надання дозволу на виготовлення проїзного документу особи, що не досягла 16-ти річного віку, для виїзду за кордон України не є дозволом на перетинання кордону дитиною, а лише дає таку можливість за згодою батьків або за рішенням суду.

Щодо надання дозволу на багаторазовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька, то суд надав дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Голландії строком на 1 (один) рік з моменту набрання рішенням законної сили неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , без дозволу та супроводу батька дітей - ОСОБА_2 саме враховуючи право батька приймати участь у вихованні дітей.

Доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем інформації щодо житлово-побутових умов, в яких проживатимуть діти та про навчальні заклади, в яких діти будуть навчатись, є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи міститься акт обстеження житлово-побутових умов квартири по АДРЕСА_1 від 09.11.2017 року, складений Комісією служби у справах дітей. Також в матеріалах справи міститься офіційний переклад договору купівлі-продажу житлового будинку, за яким ОСОБА_12 25 лютого 2016 року придбав будинок у Тільбурзі (т.1 а.с.131-137).

Нотаріально засвідченою заявою 15 листопада 2017 року ОСОБА_12 надав дозвіл ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям проживати сумісно з ним в його будинку в Голландії (т.1 а.с.139).

Фотофіксація вказаного будинку міститься в матеріалах справи та була прийнята до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Також, судом були враховані надані позивачем довідки за різні періоди часу про не отримання нею аліментів на утримання малолітніх дітей.

Доводи апеляційної скарги щодо позбавлення ОСОБА_2 оскаржуваним судовим рішенням здійснювати батьківські права та обов`язки по вихованню дітей є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, а саме, з розрахунку по заборгованості по аліментам від 25.04.2018 року вбачається наявна заборгованість в сумі 155606,00 гривень, в зв`язку з чим державними виконавцями ухвалено постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника - ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, накладено арешт на майно боржника та встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості у повному обсязі (т.1 а.с.220-227).

Посилання апеляційної скарги на необхідність залучення до участі у розгляді справи органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи міститься достатньо доказів, якими органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації висловив свою думку з приводу обставин справи.

Зокрема, згідно висновку органу опіки та піклування №01-11/709 від 07.05.2018 року, Приморська районна адміністрація вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.229-231). Доказів щодо оскарження вказаного висновку ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.06.2018 року було задоволено клопотання представника позивача, зобов`язано Приморську районну адміністрацію як орган опіки та піклування надати висновок щодо надання або відмови у наданні дозволу на тимчасовий виїзд до одного року неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України до Королівства Нідерланди у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 (т.1 а.с.240-241).

На виконання вказаної ухвали суду Приморською районною адміністрацією надано висновок №01-12/1254/2 вих. від 17.08.2018 року, яким орган опіки та піклування вважає доцільним надання дозволу на тимчасовий виїзд до 1 (одного) року за межі України неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України до Королівства Нідерланди у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 (т.1 а.с.245-247).

Доказів, які б спростували встановлені судом обставини, матеріали справи не містять та апелянтом не надані.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги.

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 13 червня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець