ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/8125/18 Головуючий суддя І інстанції Григор`єв Б. П.
Провадження № 22-ц/818/2477/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18 лютого 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Григор`єва Б.П., по цивільній справі № 641/8125/18 за позовом ОСОБА_1 до Харківського Національного університету внутрішніх справ, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

07 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 100000 (сто тисяч) грн., спричинену протиправними діями Харківського національного університету внутрішніх справ щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 про надання інформації.

Позовна заява мотивована тим, що 21.04.2018 через Державну установу «Урядовий контактний центр» Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади, він направив відповідне звернення, реєстраційний номер ФИ-8047161 особисто ректору Харківського національного університету внутрішніх справ Сокуренко В. В . з проханням надати відповідні підтверджуючі документи: кому саме під час підвищення кваліфікації в Харківському національному університеті внутрішніх справ був підпорядкований слідчий слідчого відділення Полтавського районного відділення поліції ГУНП в Полтавській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 (з зазначенням посади, звання, прізвища, ім`я відповідної особи) у період з 21.02.2017 по 06.03.2017, адже вказаний працівник перебував на підвищенні кваліфікації у вказаний період часу саме в Харківському національному університеті внутрішніх справ. Позивач окремо прохав надати внутрішній розпорядок Харківського національного університету внутрішніх справ із зазначенням початку навчання та його закінчення (проведення підвищення кваліфікації) у період з 21.02.2017 по 06.03.2017, саме коли ОСОБА_3 проходив підвищення кваліфікації. На вказане звернення реєстраційний номер ФИ-8047161 позивачем 15.05.2018 отримано відповідь від Харківського національного університету внутрішніх справ за підписом проректора Бурдіна М.Ю. від 10.05.2018 за вих. № 1/16-1084, в якому підняте у зверненні питання по суті не вирішено.

У зв`язку з тим, що з відповіддю Харківського національного університету внутрішніх справ від 10.05.2018 за вих. № 1/16-1084 позивач не погодився, він звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів.

В подальшому рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 справа № 816/1602/18 було визнано протиправними дії Харківського національного університету внутрішніх справ щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 21 квітня 2018 року № ФИ-8047161.

Позивач зазначив, що у зв`язку з вчиненням протиправних дії Харківським національним університетом внутрішніх справ, йому було завдано психічних страждань, що принизило його, як громадянина України, учасника бойових дій, ветерана Національної поліції України, інваліда війни, що кваліфікується позивачем як нелюдське поводження.

Внаслідок протиправних дій Харківського національного університету внутрішніх справ позивачу, як інваліду війни 2-ї групи, якому заборонені психо-емоційні навантаження довелось вживати додаткових заходів з відновлення своїх прав шляхом відстоювання їх у судовому порядку. Позивач переніс сильні душевні хвилювання, стреси та психо-емоційні навантаження, що в свою чергу спричинило суттєве погіршення його загального стану здоров`я. Внаслідок системної протиправної бездіяльності Харківського національного університету внутрішніх справ, від розчарування відсутністю свого правового захисту зі сторони Харківського національного університету внутрішніх справ, що встановлено відповідним рішенням суду, у зв`язку з відстоюванням своїх порушених прав та інтересів у судових засіданнях, внаслідок неналежного реагування на його звернення відповідачем позивачу завдані душевні страждання, прирівняні до нелюдського поводження. Позивач сприймає дуже болісно порушення своїх прав, як ветерана національної поліції України, учасника бойових дій. Враховуючи всі перелічені вище фактори, заподіяну моральну шкоду у системних протиправних дій зі сторони Харківського національного університету внутрішніх справ, позивач оцінив у 100000 (сто тисяч) гривень.

У письмовому відзиві на позовну заяву представник Харківського національного університету внутрішніх справ вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Вказав, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2018 року (справа № 816/1602/18) позов ОСОБА_1 до Харківського національного університету внутрішніх справ України, про визнання протиправною бездіяльність задоволено частково.

Визнано протиправними дії Харківського національного університету внутрішніх справ, щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 21 квітня 2018 року, № ФИ -8047161. Зобов`язано Харківський національний університет внутрішніх справ повторно розглянути звернення ОСОБА_1 із наданням відповідей щодо кожного із поставлених у звернені питань у порядку визначеного Законом України «Про звернення громадян». В решті позовних вимог відмовлено.

Харківським національним університетом внутрішніх справ 03.08.2018 повторно розглянуто звернення ОСОБА_1 від 21.04.2018 за № 3927/12/6/03-2018 стосовно заданих питань. (а. с. 67-68)

За період з 21.04.2018 по 24.11.2018 ОСОБА_1 жодного разу не звертав увагу на вчинену йому моральну шкоду університетом та жодних претензій від ОСОБА_1 за вказаний період не надходило. Заперечив проти того, що у вищевказаному рішенні було встановлено факт спричинення університетом позивачу психічних страждань.

ОСОБА_1 у відповіді на відзив повторив наведені у позові доводи.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням права на доступ до правосуддя.

Вказав, що в зв`язку з вчиненням протиправних дії Харківським національним університетом внутрішніх справ, що встановлено рішенням суду Апелянту було спричинено не фізичне, а психічне страждання, що принизило Апелянта, як громадянина України, учасника бойових дій, Ветерана Національної поліції України, інваліда війни, що кваліфікується, як нелюдське поводження та прямо суперечить ст. 3 Європейської конвенції з прав людини. Апелянт під час направлення свого звернення до Харківського національного університету внутрішніх справ мав законні сподівання та очікування на відповідний належний розгляд свого звернення, певну - співпрацю та реагування, як того вимагає чинне законодавство та стала практика Європейського суду з прав людини.

Зазначив, що бездіяльність Харківського національного університету внутрішніх справ призвела до повного зневірення в соціальному захисті законних прав зі сторони вказаного Державного органу, якій навчає висококваліфікованих фахівців, а відтак не міг допустити порушення його прав та інтересів. Тому Апелянт розцінює порушення своїх прав, як навмисне психічне знущання прирівняне до нелюдського поводження та тортур у зв`язку з чим Апелянт отримав відчуття повної беззахисності зі сторони Харківського національного університету внутрішніх справ.

Посилався на рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Внаслідок протиправних дій Харківського національного університету внутрішніх справ Апелянту, як інваліду війни 2-ї групи, якому заборонені психо-емоційні навантаження довелось вживати додаткових заходів з відновлення своїх прав шляхом відстоювання своїх порушених прав та інтересів у судовому порядку, хоча це є крайній захід. Лише за його законних намагань у судових засіданнях була доведена бездіяльність, незаконність, та протиправність дій Харківського національного університету внутрішніх справ. Внаслідок відстоювання своїх порушених прав та інтересів у судовому порядку Апелянт переніс сильні, душевні хвилювання, стреси та психо-емоційні навантаження, що в свою чергу впливає на його стан здоров`я.

При вирішенні питання щодо причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю і заподіянням Позивачу моральної шкоди необхідно застосувати практику Європейського суду з прав людини зроблену судом у справі «Ромашов проти України» (980 227 ) (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27.07.2004, зазначену в пункті 26 :

«26. Відповідно до усталеної практики Суду термін «потерпілий» означає особу, на яку безпосередньо здійснюється вплив діями чи бездіяльністю. Існування порушення Конвенції (995 004 ) можливе навіть за відсутності шкоди. Отже, рішення чи захід на користь заявника не є в принципі достатніми для позбавлення його статусу потерпілого, якщо державні органи не визнали порушення, прямо або по суті, та не надали за це порушення компенсації (див. «Далбан проти Румунії», заява N 28114/95, параграф 44, ЄСПЛ 1999-VI).»

Вказав, що у свою чергу Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з сталою практикою включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору' судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-П).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-якій позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1975 у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту ст. 13 Конвенції.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Як наголошено у багатьох прецедентах Європейського суду з прав людини, метою Конвенції про захист прав людини є «захист не теоретичних та ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних» («Кабулов проти України», п. 90). «Мета та наміри Конвенції як інструменту захисту людини вимагає, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними» («Soering проти Сполученою Королівства», п. 87).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, засіб правового захисту має бути ефективним на практиці, як і в теорії, у тому сенсі, що користуванню засобами захисту не повинно чинитися перешкод діями або бездіяльністю органів влади держави («Аксой проти Туреччини», п.95; «Абдурахман Орак проти Туреччини», п. 97; «Геннадій Науменко проти України», и 134).

Крім того, у найбільш загальному вигляді позитивні зобов`язання (англ. - «positive obligations», «duties») передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини. Загальною юридичною підставою позитивних зобов`язань у межах конвенційної системи право захисту виступає ст. 1 «Зобов`язання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією.

Рішення Європейського суду з прав людини - це джерело права в національній правовій системі України.

Правова природа рішень ЄСПЛ зводиться до того, що це судовий прецедент, який приймається на основі норм Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод і з метою належного тлумачення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини).

Але викладені обставини судом першої інстанції взагалі залишились поза увагою та були проігноровані.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ХНУВС Фесик А.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

На обґрунтування вказав, що скарга є безпідставною та необґрунтованою, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.02.2019 року винесене відповідно до вимог чинного законодавства.

Зазначив, що позивач не довів причинний зв`язок між наявними у нього захворюваннями та неповною за своїм змістом відповіддю ХНУВС щодо запитаної позивачем інформації.

Вказав, що у справі відсутні докази втрат немайнового характеру, моральних чи фізичних страждань; підтвердження вчинення університетом незаконних дій чи бездіяльності; доказів приниження честі, гідності, моральних переживань; неправомірних дій чи бездіяльності; шкоди та доказів, які її підтверджують; причинного зв`язку між протиправним діянням та шкодою; вини Відповідача і вважає позов безпідставним.

При цьому Відповідач рішення суду першої інстанції не оскаржив.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

З урахуванням суми позову та характеру спору, за відсутності необхідності дослідження нових доказів, відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 56 Конституції України та ст. 1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У відповідності до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Отже, з огляду на наведені норми матеріального права позивач повинен довести не тільки факт протиправної поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (із змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі, незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 21.04.2018 звернувся до Урядової гарячої лінії зі зверненням (реєстраційний № ФИ-8047161) в якому зазначив, що згідно витягу з наказу ГУНП в Полтавській області від 20 лютого 2017 року №233 «Про організацію підвищення кваліфікації слідчих» щодо виконання плану-рознарядки в період з 21 лютого по 06 березня 2017 року на базі представництва у м. Полтава Харківського національного університету внутрішніх справ проводитиметься підвищення кваліфікації слідчих. Так, пунктом 1 вказаного наказу визначено, що керівнику Полтавського РВП забезпечити прибуття 20 лютого 2017 року до тренінгового центру Головного управління Національної поліції в Полтавській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , слідчого відділення Полтавського районного відділення поліції Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області. Пунктом 2 вказано, що начальникові ТЦ (Кучеров І.М . ) ГУНП вирішити питання щодо поселення слідчих на базі тренінгового центру ГУНП. З листа Управління кадрового забезпечення ГУНП в Полтавській області від 17 квітня 2018 року за вих. № ФМ-25кц/115/12/01-2018 стало відомо про те, що в період з 21 лютого по 06 березня 2017 року, було організовано підвищення кваліфікації слідчих ГУНП в Полтавській області, на яке направлено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 . За підсумками підвищення кваліфікації ОСОБА_3 отримав свідоцтво № НОМЕР_2 від 06 березня 2017 року Харківського національного університету внутрішніх справ.

У зв`язку з викладеним позивач просив повідомити з наданням відповідних підтверджуючих документів, кому саме під час підвищення кваліфікації в Харківському національному університеті внутрішніх справ був підпорядкований слідчий слідчого відділення Полтавського районного відділення поліції ГУНП в Полтавській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 у період з 21 лютого по 06 березня 2017 року, адже вказаний працівник перебував на підвищенні кваліфікації у вказаний період часу. Також просив окремо надати внутрішній розпорядок Харківського національного університету внутрішніх справ із зазначенням початку навчання та його закінчення у період з 21 лютого по 06 березня 2017 року, саме коли проходив підвищення кваліфікації ОСОБА_3 . Позивач зазначив, що запитувана інформація буде використана лише для з`ясування всіх обставин, щодо порушення законних прав та інтересів, як потерпілого у кримінальному провадженні, а відтак під час формування відповіді просив віднестись відповідально до надання змістовної та обґрунтованої відповіді з посиланням на чинне законодавство України (а. с. 18-19).

Листом №1/16-1084 від 10 травня 2018 року Харківський національний університет внутрішніх справ МВС України повідомив ОСОБА_1 , що юридично значущу оцінку законності та правомірності дій слідчого СВ Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 при винесенні ним постанови про закриття кримінального провадження під час перебування на курсах підвищення кваліфікації уповноважена давати лише прокуратура (пункт 3 частини 1 статті 2 Закону України «Про прокуратуру», пункт 7 частини 2 статті 36 Кримінального процесуального кодексу України).

Посилаючись на неналежний розгляд та безпідставність щодо не забезпечення належного розгляду звернення, ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до ХНУВС про зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2018 (справа № 816/1602/18) позов ОСОБА_1 до Харківського національного університету внутрішніх справ України, про визнання протиправною бездіяльність задоволено частково.

Визнано протиправними дії Харківського національного університету внутрішніх справ, щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 21 квітня 2018 року, № ФИ -8047161. Зобов`язано Харківський національний університет внутрішніх справ повторно розглянути звернення ОСОБА_1 із наданням відповідей щодо кожного із поставлених у звернені питань у порядку визначеного Законом України «Про звернення громадян». В решті позовних вимог відмовлено.

Харківським національним університетом внутрішніх справ 03.08.2018 повторно розглянуто звернення ОСОБА_1 від 21.04.2018 за № 3927/12/6/03-2018 стосовно заданих питань. (а. с. 67-68)

Позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а. с. 13).

З довідки МСЕК серії АВ № 0563857 від 02.08.2017 вбачається, що ОСОБА_1 протипоказано, зокрема, психоемоційне навантаження (а. с. 14).

Відповідно до копії епікризу, виданого Полтавським обласним шкірно-венерологічним диспансером, у період лікування ОСОБА_1 з 30.08.2017 по 18.09.2017 встановлено діагноз - атомічний дерматит.

Вищевказаним рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2018 (справа № 816/1602/18) було встановлено, що у листі від 10 травня 2018 року №1/16-1084, інформація по суті не розкриває жодного з порушених ОСОБА_1 у зверненні від 21 квітня 2018 року №ФИ-8047161 питань.

З тексту відповіді ХНУВС від 10 травня 2018 року вбачається, що відповідачем взагалі не розглядалися питання, порушені у зверненні, лист відповідача не містить відомостей про прийняті рішення за вимогами позивача, тобто взагалі не містить відповідей по суті на поставлені позивачем у зверненні від 21 квітня 2018 року питання, не вбачається прийняття конкретного рішення за результатами розгляду звернення, а містить лише повідомлення про порядок надання юридичної оцінки діям слідчого.

Як вбачається з встановлених судом обставин, які позивачем не оспорюються, ОСОБА_1 після повторного розгляду заяви від 21.04.2018 про надання інформації щодо перебування старшого слідчого ОСОБА_3 на підвищенні кваліфікації отримав повну відповідь 03.08.2018, тобто через три з половиною місяці.

При цьому позивач був змушений звернутись до суду з позовом про отримання вказаної інформації. Розгляд позову тривав місяць.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази стосовно мети отримання ОСОБА_1 зазначеної інформації щодо перебування старшого слідчого на курсах підвищення кваліфікації, та про той негативний вплив та шкоду, яка була завдана внаслідок затримки на три місяці у її отриманні для прав та законних інтересів позивача, що є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, який в контексті підстав заявленого ОСОБА_1 по цій справі позову та відповідно до змісту п. 2 ч. 1 ст. 23 ЦК України може спричинити душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Доводи позову щодо порушення ХНУВС соціальних прав позивач також не ґрунтуються на наявних у справі доказах. Необхідність особи захищати свої конституційне право на інформацію є реалізацією його конституційного права на правосуддя, яке належним чином на протязі одного місяця відбулося, внаслідок чого його конституційне право було захищене, і тому не потребує додаткової компенсації за рахунок відповідача і держави.

Сам по собі факт інвалідності та наявність у позивача певних захворювань за відсутності висновків судового експерта про їх причинний зв`язок із протиправною поведінкою ХНУВС щодо неповного надання інформації щодо старшого слідчого не доводить визначених у ст. 23 ЦПК України підстав спричинення позивачу моральної шкоди.

При цьому з урахуванням оперативного, повного та ефективного поновлення судом права ОСОБА_1 на отримання повної інформації, незначної затримки в її отриманні, оскільки ця інформація щодо перебування старшого слідчого на курсах підвищення кваліфікації прямо не стосувалася позивача, за недоведеності завдання шкоди правам та законним інтересам позивача від такої затримки, та з огляду на характер вчиненого ХНУВС правопорушення щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 в порядку визначеного Законом України «Про звернення громадян», - колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що завдані внаслідок цього позивачу душевні хвилювання, з урахуванням його значного життєвого досвіду учасника бойових дій не могли спричинити йому тієї моральної шкоди, яка передбачена у ст. 23 ЦПК України та підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Колегія суддів відхиляє посилання в доводах скарги на практику Європейського суду з прав людини, оскільки у даному випадку вона не є релевантною до встановлених по цій справі обставин, що не свідчать про порушення або втручання у права, які гарантовані Конвенцією Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а Європейський суд з прав людини не є судом четвертої інстанції у національній системі судочинства. У даному випадку внаслідок ухвалення Полтавським окружним адміністративним судом 14.07.2018 рішення у справі № 816/1602/18 були повністю та адекватно усунуті наслідки порушення права ОСОБА_1 на отримання повної інформації, що не призвело до завдання позивачу моральної шкоди.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст.ст. 374, 375, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18 лютого 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 липня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді

П.В.Кісь.

О.М. Хорошевський.