П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М. із секретарем судового засідання Гавор В.Б., за участю позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Частій І.І., представника відповідача - Кулик А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року (повний текст складено 18 квітня 2019 року), ухвалене в приміщенні того ж суду у складі судді Тустановського А.О., по справі № 472/284/18, провадження № 22-ц/812/1182/19, за первісним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Миколаївське" про визнання договору оренди землі припиненим, стягнення орендної плати та упущеної вигоди та за зустрічною позовною заявою Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» до ОСОБА_1 про стягнення коштів отриманих без достатньої правової підстави,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Миколаївське", в якому просила визнати договір оренди землі таким, що припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, та стягнути з ПрАТ «Миколаївське» орендну плату за 2017 рік в сумі 4772,00 грн.

В позові ОСОБА_1 зазначила, що 15 березня 2007 року між її батьком ОСОБА_2 та Сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «Миколаївське» (нині ПрАТ «Миколаївське») укладено договір оренди землі № 238, згідно умов якого ОСОБА_2 передав відповідачу в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 3,58 га ріллі, що розташована на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, кадастровий номер: НОМЕР_1 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який був зареєстрований 06 червня 2008 року за № 08.

Договором № 1 від 10 квітня 2008 року про внесення змін до договору оренди, який був зареєстрований 10 серпня 2009 року за № 15, були внесені зміни до договору № 237 від 15 березня 2007 року, відповідно до якого сторони дійшли згоди збільшити строк дії договору з 5 (п`яти) до 10 (десяти) років.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 2014 року позивач ОСОБА_1 прийняла у спадщину зазначену земельну ділянку.

Позивачка вважає, що договір набув чинності з моменту його укладення, тобто 15 березня 2007 року, а тому дія договору закінчилась 15 березня 2017 року про що в письмовому порядку повідомила відповідача. Разом з тим, відповіді на письмове звернення позивача відповідач не надав та продовжує користуватись земельною ділянкою. В зв`язку з цим просила визнати договір оренди землі від 15 березня 2007 року таким, що припинив свою дію у зв`язку з закінченням строку на який його було укладено.

Крім того, в позові ОСОБА_1 зазначила, що відповідач їй не сплатив орендну плату за 2017 рік за користування земельною ділянкою.

Згідно умов договору оренди землі відповідач зобов`язаний сплачувати орендну плату до 10 грудня поточного рок, у грошовій формі в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Посилаючись на вимоги Указу Президента України від 19.08.2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», позивач вважає, що орендар повинен сплатити їй орендну плату за 2017 рік в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 4771 грн. (159068,06 грн. х 3%) / 100, де 159068,06 грн. - середня вартість земельної ділянки (паю) по колишнім землям КСП «Миколаївське» ( а.с. 2-7).

24 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 надала до суду уточнену позовну заяву, в якій крім раніше заявлених вимог, просила стягнути з ПрАТ «Миколаївське» упущену вигоду за 2018 рік в розмірі орендної плати за 2017 рік за користування земельною ділянкою в розмірі 4771 грн., оскільки відповідач користується земельною ділянкою після спливу строку договору оренди (а.с. 98-99).

15 листопада 2018 року відповідач ПрАТ «Миколаївське» подало до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 . Зустрічну позовну заяву обґрунтував тим, що між ПрАТ «Миколаївське» та ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_1 ) було укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,58 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , зі змінами та доповненнями, що зареєстровано 10.08.2009 року за № 26. Речове право за вказаним договором зареєстровано до 10.08.2019 року.

За умовами договору оренди землі, розмір орендної плати за рік користування земельною ділянкою становить 1,5% від нормативної грошової оцінки. Здійснюючи перерахунок сум орендної плати, виплачених ОСОБА_1 за договором оренди землі, виявлено, що остання отримала орендну плату в більшому розмірі, ніж передбачено умовами договору, та станом на 01.01.2018 року становить 10944,58 грн.

ПрАТ «Миколаївське» зверталось до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення безпідставно отриманих коштів у сумі 10944,58 грн., однак зазначеного зі сторони відповідачки не прослідувало.

В зв`язку з цим, ПрАТ «Миколаївське» просило стягнути з ОСОБА_1 кошти в сумі 10944,58 грн. отриманих нею без достатньої правової підстави (а.с. 117-119).

Ухвалою суду від 11 грудня 2018 року зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с. 129).

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Миколаївське" про визнання договору оренди землі припиненим, стягнення орендної плати та упущеної вигоди - задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Миколаївське" на користь ОСОБА_1 орендну плату за 2017 рік за користування земельною ділянкою, згідно договору оренди землі від 15 березня 2007 року, зареєстрованого 06 червня 2008 року за № 08, в розмірі 2385 грн 30 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Миколаївське" на користь ОСОБА_1 орендну плату за 2018 рік за користування земельною ділянкою, згідно договору оренди землі від 15 березня 2007 року, зареєстрованого 06 червня 2008 року за № 08, в розмірі 2385 грн 30 коп.

В іншій частині позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Миколаївське" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 352 грн 40 коп.

Зустрічні позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» до ОСОБА_1 про стягнення коштів отриманих без достатньої правової підстави задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Миколаївське" безпідставно отримані кошти в розмірі 4480 грн 39 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Миколаївське" судовий збір в розмірі 874 грн. 83 коп.

В іншій частині позовних вимог за зустрічною позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Миколаївське" відмовлено (а.с. 208-212).

Мотивуючи рішення суду щодо стягнення заборгованості по орендній платі за 2017-2018 роки, суд виходив з того, що відповідач повинен сплачувати орендну плату відповідно до умов договору оренди, виходячи з нормативної грошової оцінки землі, виходячи із середньої вартості земельної ділянки по колишнім землям КСП «Миколаївське», яка складає 159068,06 грн. та умови п.9 договору, відповідно до якого орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, оскільки сторони у встановленому законом порядку зміни до договору оренди не вносили.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Миколаївське» - Кулик А.М. зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з товариства коштів на користь ОСОБА_1 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки позивачкою не заявлялись позовні вимоги щодо стягнення орендної плати за 2018 рік, а нею заявлялись вимоги щодо стягнення упущеної вигоди за 2018 рік, в задоволенні яких суд відмовив. Тому, стягуючи орендну плату за 2018 рік, суд вийшов за межі позовних вимог. Крім того, стягуючи суму орендного платежу, суд не врахував, що орендна плата є об`єктом податку, тому з урахуваннях обов`язкових платежів, виплаті підлягає не 2385,30 грн., а 1920,17 грн. На думку апелянта для задоволення первісних вимог взагалі не було підстав, оскільки сума переплати поглинає несплачену суму. Також звертає увагу на те, що заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності у справі відсутня (а.с. 218-222).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що воно ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права (а.с. 231-234).

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено, тому апеляційним судом не переглядається.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивачка та її представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Згідно з частиною першою статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає наведеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

15 березня 2007 року між ОСОБА_2 та СЗАТ «Миколаївське» укладено договір оренди землі за умовами якого ОСОБА_2 надав, а СЗАТ «Миколаївське» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку площею 3,58 га ріллі, що розташована на території Катеринівської сільської ради (а.с. 8).

Договір оренди землі був зареєстрований у Веселинівському реєстраційному офісі «Центр ДЗК» 06 червня 2008 року за № 08.

Згідно акту приймання-передачі земельної ділянки в 2007 році ОСОБА_2 передав, а СЗАТ «Миколаївське» прийняло в оренду земельну ділянку загальною площею 3,58 га ріллі (а.с. 10).

З договору № 1 про внесення змін до договору оренди землі від 10 квітня 2008 року вбачається, що ОСОБА_3 та СЗАТ «Миколаївське» дійшли згоди про внесення змін до пункту 8 договору оренди землі, виклавши його в наступній редакції: «Договір укладено на 10 (десять) років» (а.с. 11). Зазначений договір про внесення змін до договору оренди землі був зареєстрований 10 серпня 2009 року у Веселинівському реєстраційному відділі ДП «Центр ДЗК» за № 26.

07 червня 2012 року відбулась державна реєстрація змін найменування товариства з СЗАТ «Миколаївське» на ПрАТ «Миколаївське», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с. 134).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого від 15 вересня 2014 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5-535, ОСОБА_1 є спадкоємцем земельної ділянки площею 3,5805 га, яка розташована на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, з кадастровим номером НОМЕР_2 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У жовтні 2018 року земельна ділянка фактично була звільнена орендарем. Нормативно грошова оцінки землі за 2017-2018 рік становила 159020,20 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення на користь позивачки орендної плати за 2017-2018 роки суд першої інстанції виходив з того, що орендна плата за ці роки відповідачем не сплачена, отже умови договору оренди землі відповідачем не виконанні, тому порушені права позивачки підлягають захисту. При цьому суд виходив з розміру орендної плати, встановленої у договорі - 1,5% нормативно грошової оцінки землі за 2017-2018 роки, яка становить 159020,20 грн.

Висновки суду відповідають обставинам справи вимогам норм матеріального та процесуального права.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 21 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Пунктами 5, 9-13 укладеного між сторонами договору оренди землі від 15.08.2007 року врегульовано, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 48191,76 грн. Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: у грошовій формі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки; обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції; орендна плата вноситься у строк до 10 грудня поточного року; розмір орендної плати переглядається щорічно у разі, зокрема, зміни нормативної грошової оцінки (а.с. 8).

З доводами апеляційної скарги відносно того, що суд безпідставно стягнув орендну плату за 2018 рік, погодитись не можна.

З пояснень позивачки в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що звертаючись з вимогою про стягнення не отриманого платежу за оренду землі у 2018 році, вона назвала цей платіж упущеною вигодою, виходячи з того, що, на її думку, договір оренди припинив свою дію у 2017 році, а відповідач продовжував користуватися землею. При цьому, визначаючи суму платежу, вона виходила з розміру орендної плати.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частина перша і друга статті 4 ЦПК України).

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина першій статті 2 ЦПК України).

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 Цивільного процесуального кодексу).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі конвенційних прав і свобод, зокрема і права власності, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 6 вересня 2005 року у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine, заява N 61406/00, § 59); "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 10 грудня 1996 року у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey, заява N 100/1995/606/694, § 95); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland, заява N 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine, заява N 20390/07).

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом обґрунтовано стягнуто на користь позивачки орендну плату за 2017-2018 роки.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу того, що суд повинен був визначити суму орендної плати з урахуванням обов`язкових платежів, слід зазначити, що стягнення судом першої інстанції орендної плати без урахування податків і обов`язкових платежів, не є підставою для невиконання орендарем функцій податкового агента у випадках та порядку, встановленому законодавством.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки така заява в справі мається (а.с. 199).

З урахуванням наведеного, меж апеляційного оскарження, слід прийти до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині (не оскаржувана частина рішення не переглядається) з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» залишити без задоволення.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Судді Н.В. Самчишина

Л.М. Царюк

Повний текст судового рішення складено 24 липня 2019 року