КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/5828/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, постановленого під головуванням судді Арапіної Н.Є. 07 травня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Київської міської ради, треті особи: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на кімнату за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до Київської міської ради, треті особи: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на кімнату за набувальною давністю.

На обґрунтування позовних вимог вказували, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 . У 1997 році позивач ОСОБА_2 приватизував 60% житлової площі спірної квартири, тобто кімнату площею 17 кв. м, у якій разом з ним проживала його мати - позивач ОСОБА_3 .

У кімнаті площею 12,5 кв.м. проживав двоюрідний брат ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

З дня зняття з реєстраційного обліку померлого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач ОСОБА_2 до теперішнього часу проживає в кімнаті площею 12,5 кв.м. разом з дружиною та двома малолітніми дітьми та сплачують житлово - комунальні послуги, утримують кімнату у належному стані.

Крім того вказував, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем п?ятої черги, який постійно проживав разом із спадкодавцем та вважається таким, що прийняв спадщину, так як не заявив відмову від неї. Зазначав, що він та його сім?я продовжують добросовісно, відкрито та безперервно володіти кімнатою, як своєю власною.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Київської міської ради, треті особи: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на кімнату за набувальною давністю - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказують, що до смерті ОСОБА_6 вони вели спільний побут, проживали однією сім'єю. ОСОБА_2 після смертні ОСОБА_6 був єдиним його спадкоємцем п`ятої черги, а тому, має повне право на спірну кімнату, адже інші особи не претендували на неї. Зазначає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 проживають у зазначеній квартирі вже більше 10 років, також вказують, що протягом всіх цих років, вони добросовісно сплачували комунальні послуги, боргів не мали, що було встановлено судом на підставі наданих квитанцій.

Позивачі та їх представник в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити,рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідачі та 3-і особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причину неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності визначених статтею 334 ЦК України правових підстав для задоволення позову. Крім того, місцевий суд зазначив, що спірна кімната перебуває у комунальній власності, у зв?язку із чим, норми щодо набувальної давності в цьому випадку застосуванню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно з ордером на житлове приміщення від 05 грудня 1990 року ОСОБА_6 набув право заняття однієї кімнати в комунальній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку обміну жилого приміщення, житлова площа кімнати становить 12,5 кв.м . (Том І а.с. 17).

09 березня 2006 року ОСОБА_6 знятий з реєстрації у зв?язку із смертю (Том І а.с.93).

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло, видане органом по оформленню права власності на об?єкти нерухомого майна і житла, 60/100 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить позивачу ОСОБА_2 (Том І а.с.19).

Відповідно до довідки комунального концерну «Центр комунального сервісу» за адресою: АДРЕСА_2 проживають та зареєстровані: ОСОБА_2 , дружина - ОСОБА_3 , малолітні діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_5 та мати - ОСОБА_1 (Том І а.с.14,15,20,23,24,28).

Як убачається із матеріалів квартирної справи, позивач ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку для отримання житла за місцем реєстрації у Дніпровському районі м. Києва з 22 листопада 2012 року у пільговій черзі за категорією «Ветерани виробництва» (Том ІІ а.с.159-222).

На підтвердження позовних вимог позивачами надано квитанції про сплату комунальних послуг (Том І а.с.25-27, 178-229).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п?яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Судом установлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення від 05 грудня 1990 року кімната площею 12,5 кв.м належала ОСОБА_6 в порядку обміну жилого приміщення.

Після смерті ОСОБА_6 позивачі вселилися у спірну кімнату без належних правових підстав. Зазначена кімната в приватну власність чи в користування їм не передавалась, перебуває у володінні власника - територіальної громади м. Києва.

Відтак, в даній справі позивачі, вселяючись у спірну кімнату без належних правих підстав, не могли не знати, що кімната належить до комунальної власності, отже власник кімнати відомий, і підстав для набуття права власності на комунальне житло за набувальною давністю у позивачів немає. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує інший порядок вирішення питання.

Крім того, позивачі зверталися до місцевих органів влади з проханням приєднати їм кімнату площею 12 кв.м., однак, їм було відмовлено, рішення районної державної адміністрації з цього приводу позивачі до суду не оскаржували.

На даний час позивачі не позбавлені права та можливості звернутися до Дніпровської районної державної адміністрації з проханням приєднати їм кімнату площею 12 кв.м.

Щодо права на спадкування спірної кімнати після смерті ОСОБА_6 , то зазначена кімната не є предметом спадщини, оскільки вона не перебувала у власності ОСОБА_6 , він володів нею на підставі ордеру та договору найму.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином встановив дійсні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених статтею 334 ЦК України правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі добросовісно володіють спірним житловим приміщення є аналогічними доводам позовної заяви, які були предметом оцінки суду першої інстанцій, і судом їм надана належна оцінка.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального або процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегіясуддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді :