Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 204/7396/15-ц

провадження № 61-16496св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі -

ТОВ «ФК «Вектор плюс»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання договору факторингу частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 20 червня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк» і банк), правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», укладений кредитний договір

№ 0301/0608//88-123, відповідно до умов якого їй наданий кредит в іноземній валюті у розмірі 40 000,00 доларів США строком до 19 червня 2018 року включно, зі сплатою за користування кредитними коштами 11,9 % річних за весь час користування кредитом.

На забезпечення виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» 20 червня 2008 року укладений іпотечний договір № 0301/0608//88-123-Z-1, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Згодом позивачу стало відомо, що між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та ПАТ «Сведбанк»

28 листопада 2012 року укладений договір факторингу № 15, згідно з яким банком відступлено фактору своє право вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, і таким чином, до фактора як третьої особи перейшли всі права та обов`язки банку за її кредитним договором.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати частково недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між

ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс», додаток № 1 до договору факторингу

від 28 листопада 2012 року в частині передачі (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 20 червня 2008 року № 0301/0608//88-123, від первинного кредитора ПАТ «Сведбанк» до нового кредитора ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо вимог до ОСОБА_1

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відсутні правові підстави для визнання частково недійсним договору факторингу, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено отримання згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні та не передбачено отримання його згоди на передачу новому кредиторові документів, які засвідчують права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення. Крім того, позивач не надала жодного доказу щодо відсутності у ТОВ «ФК «Вектор плюс» відповідного свідоцтва та ліцензії на надання фінансових послуг.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс», недійсним у частині передачі прав вимоги за кредитним договором від 20 червня 2008 року

№ 0301/0608/88-123 до ОСОБА_1 .

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при переході прав кредитора за договором факторингу до нового кредитора у зобов`язанні переходить і право на отримання від позичальника платежів у іноземній валюті, для проведення операцій з якими фінансові установи повинні мати генеральну та індивідуальну ліцензію, проте Національним банком України така ліцензія ТОВ «ФК «Вектор плюс», на момент укладання з ПАТ «Сведбанк» договору факторингу від 22 листопада 2012 року не надавалась.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2017 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що стягнення заборгованості за кредитним договором не є валютною операцією, а

ТОВ «ФК «Вектор плюс» здійснює стягнення грошових коштів у національній валюті - «гривня», тому не потребує отримання відповідних дозволів та ліцензій, отже, відсутність ліцензії у ТОВ «ФК «Вектор плюс» не може бути підставою для визнання недійсним договору факторингу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор плюс».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що 20 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір

№ 0301/0608/88-123, згідно з яким ОСОБА_1 наданий кредит в іноземній валюті у розмірі 40 000,00 доларів США, зі сплатою за користування ним щомісячно - 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, до 19 червня 2018 року.

Згідно з умовами пункту 3.1 додатку 1 до кредитного договору, позичальник здійснює погашення кредиту щомісячно 20 числа, в сумах, що визначені в додатку № 1 до кредитного договору (платіж за користування кредитом) та погашення відсотків відповідно до пункту 3.3 кредитного договору.

На забезпечення виконання кредитного договору 20 червня 2008 року укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали в іпотеку банку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод»

20 червня 1997 року.

15 вересня 2009 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 20 червня 2008 року № 0301/0608/88-123.

17 вересня 2009 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору від 20 червня 2008 року № 0301/0608/88-123.

Вказані кредитний договір, договір іпотеки та договори про внесення змін та доповнень № 1, 2 до кредитного договору від 20 червня 2008 року

№ 0301/0608/88-123 підписані позивачем та банком, а отже, сторони на момент підписання спірних договорів досягли згоди щодо всіх істотних умов укладених між ними договорів.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та ПАТ Сведбанк» укладений договір факторингу № 15, згідно з яким банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, та договір про відступлення прав за іпотечними договорами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави для визнання частково недійсним договору факторингу, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено отримання згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні та не передбачено отримання його згоди на передачу новому кредиторові документів, які засвідчують права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення. Крім того, позивач не надала жодного доказу щодо відсутності у ТОВ «ФК «Вектор плюс» відповідного свідоцтва та ліцензії на надання фінансових послуг.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив з того, що при переході прав кредитора за договором факторингу до нового кредитора у зобов`язанні переходить і право на отримання від позичальника платежів у іноземній валюті, для проведення операцій з якими фінансові установи повинні мати генеральну та індивідуальну ліцензію, проте Національним банком України така ліцензія ТОВ «ФК «Вектор плюс» на момент укладання з ПАТ «Сведбанк» договору факторингу від 22 листопада

2012 року не надавалась.

Однак із вказаним висновком апеляційного суду не можна погодитися з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Пунктом 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року № 373/16389, «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (у редакції, чинній на час укладання договору факторингу) передбачено віднесення до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Разом з тим частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Держфінпослуг може надавати фінансовим установам ліцензії, а саме страхової діяльності, діяльності з накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучення коштів та діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Розпорядженням від 06 лютого 2014 року № 352 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відмінила дію пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 про те, що договори факторингу можуть укладатися щодо уступки права вимоги виключно до боржників - суб`єктів господарювання.

У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Висновок апеляційного суду про визнання недійсним договору факторингу в частині передачі прав вимоги до ОСОБА_1 є помилковим, оскільки відсутність у

ТОВ «ФК «Вектор плюс» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Отже, апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не звернув уваги, що відповідно до статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (зі змінами) право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, Верховний Суд на підставі статті 413 ЦПК України дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга ТОВ «ФК «Вектор плюс» підлягає задоволенню, то з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Вектор плюс» підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 584,64 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року скасувати, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 26 липня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 584,64 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко