Справа № 712/9648/12
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Мацунича М.В., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря судових засідань Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та відсотків за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2012 року, ухвалене суддею Деметрадзе Т.Р.

в с т а н о в и в:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та відсотків за договором позики.

Позов мотивовано тим, що у лютому місяці 2008 року вона позичила ОСОБА_2 1 000 000 (один мільйон) чеських крон, що станом на 18.05.2012 становить 397 185 грн, строком повернення до кінця 2011 року. На підтвердження укладеного договору позики відповідач видав їй розписку.

Посилаючись на те, що відповідач у строк, встановлений договором позику їй не повернув, просила стягнути з нього на її користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 399 965,30 грн і три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 4 505,06 грн., а всього 404 470,36 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2012 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 397 185 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 4 505,06 грн. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні решти вимог - відмовлено. Вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23 травня 2012 року заходи забезпечення позову - скасовано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вказував на те, що судом не встановлено, які правовідносини виникли між сторонами, оскільки для договору позики є обов`язковим укладення двох документів, а саме письмового договору та розписки, що підтверджує укладення договору позики. Тому вважає, що розписка у цій справі не відповідає вимогам ч.1 ст.1046, частинам 1, 2 статті 1047 ЦК України, оскільки виконана без додержання вимог закону щодо письмової форми правочину (договору) та підписання його обома сторонами. Зазначав, що у даній ситуації слід було укласти між сторонами письмовий договір.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала, просила таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, а його представник ОСОБА_4 подав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в іншому процесі, що у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, оскільки наведені представником відповідача у заяві причини його неявки не є поважними і такі ним не підтверджені належними доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом установлено, що у лютому місяці 2008 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 1 000 000 (один мільйон) чеських крон, які зобов`язався повернути до кінця 2011 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 власноручно написану розписку від 23 березня 2011 року (а.с.4).

Однак позику, у встановлений договором строк, відповідач не повернув. На момент звернення до суду із зазначеним позовом у нього виникла заборгованість в розмірі 1 000 000 (один мільйон) чеських крон, що в перерахунку за курсом Національного банку України чеська крона/українська гривня, згідно з банківською довідкою від 18.05.2012 №067-04/648 станом на 18.05.2012, становить 397 185 гривень (а.с.7).

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивачем на підтвердження як факту укладення між сторонами договору позики, так і умов цього договору, а також засвідчуючи отримання відповідачем ОСОБА_2 горошових коштів за цим договором, надано суду розписку.

Зазначена розписка є належним доказом на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики. А тому доводи апеляційної скарги про те, що для договору позики є обов`язковим укладення двох документів, а саме письмового договору та розписки, що підтверджує укладення договору позики, не заслуговують до уваги і спростовуються наведеними вище обставинами.

Відповідач не заперечує факт написання ним власноручно розписки від 23 березня 2011 року і не оспорює укладений між ним і позивачкою договір позики.

Встановивши, що відповідач своїх зобов`язань за договором позики з повернення ОСОБА_1 1 000 000 (один мільйон) чеських крон, що в перерахунку за курсом Національного банку України чеська крона/українська гривня, згідно з банківською довідкою від 18.05.2012 №067-04/648 станом на 18.05.2012, становить 397 185 гривень, не виконав, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки вказаної суми боргу та трьох процентів річних від цієї суми за 138 днів прострочення, що становить 4 505,06 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга відповідача без задоволення, оскільки рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2012 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді