Постанова

Іменем України

15 липня 2019 року

м. Київ

справа № 674/247/16-ц

провадження № 61-28248св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Дунаєвецької районної державної адміністрації, Дунаєвецька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05 травня 2017 року у складі судді

Артемчук В. М. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 03 серпня

2017 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., П`єнти І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), треті особи -

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Дунаєвецької районної державної адміністрації, Дунаєвецька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що він 27 серпня 2008 року уклав кредитний договір з Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк». На забезпечення виконання умов кредитного договору між ним та відповідачем укладений договір іпотеки, предметом якого було домоволодіння та земельна ділянка, на якій воно розташоване, по АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що договір іпотеки укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки не отримано нотаріально посвідченої згоди дружини та дозволу органу опіки та піклування на його укладення, правовстановлюючі документи на предмет іпотеки не відповідають умовам договору іпотеки.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив визнати недійсним договір іпотеки від 27 серпня 2008 року, укладений між ним та ПАТ «Фідобанк», зобов`язати приватного нотаріуса Дунаєвецького районного нотаріального округу Григор`єва С. В. виключити з реєстру запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке передано в іпотеку за договором.

У квітні 2016 року ПАТ «Фідобанк» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дунаєвецької районної державної адміністрації, Дунаєвецька районна державна адміністрація як орган опіки і піклування, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначало, що рішенням Дунаєвецького районного суду

від 30 травня 2011 року на користь ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є

ПАТ «Фідобанк», із ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором

від 27 серпня 2008 року у розмірі 48 083,49 доларів США, що еквівалентно

381 782,91 грн. Проте рішення виконане не було, тому ПАТ «Фідобанк», уточнивши позовні вимоги остаточно просило у рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння та земельну ділянку, на якій воно розташоване, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною

1 136 911,00 грн.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05 травня

2017 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ПАТ «Фідобанк» задоволено повністю. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Фідобанк» за кредитним договором укладеним між

ВАТ «Ерсте Банк» і ОСОБА_1 від 27 серпня 2008 року № 014/28521/3/22142, що стягнута рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області

від 30 травня 2011 року у справі № 2-285/11, щодо повернення кредиту, сплати відсотків та пені у розмірі 48 083,49 доларів США, що у перерахунку на національну валюту України за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить

381 782,91 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно із договором іпотеки

від 27 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дунаєвецького районного нотаріального округу Хмельницької області Григор`євим С. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 4097, а саме: домоволодіння (житловий будинок із належними до нього господарськими будівлями) загальною площею домоволодіння 319,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій розташоване це домоволодіння, площею 0,17 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення - для обслуговування індивідуального житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві приватної часткової власності

по Ѕ частини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановленої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною 1 136 911,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що умови договору іпотеки викладені відповідно до правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а тому такі вимоги є необґрунтованими. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що права позивача щодо повернення кредиту є порушеними, тому позивач має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05 травня 2017 року залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 03 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та визнати недійсним договір іпотеки, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при посвідченні договору іпотеки приватним нотаріусом не витребувано нотаріально посвідчену згоду дружини. Також на момент передачі домоволодіння в іпотеку воно мало меншу площу ніж у документах, які надані відповідачем. Крім того, на момент укладення вказаного договору іпотеки у зазначеному домоволодінні був зареєстрований та проживав неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а оскільки на момент укладення договору іпотеки відсутня попередня згода органів опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину щодо нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, то є підстави для визнання такого правочину недійсним.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 27 серпня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір

№ 014/28521/3/22142 про надання кредиту на споживчі цілі у сумі 34 000,00 доларів США, строком до 26 серпня 2018 року під 14,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27 серпня

2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк» укладений іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дунаєвецького районного нотаріального округу Григор`євим С. В. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 передав в іпотеку банку наступне нерухоме майно: домоволодіння (житловий будинок із належними до нього господарськими будівлями), загальною площею домоволодіння 319,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Маківською сільською радою Дунаєвецького району Хмельницької області 05 червня 2003 року, зареєстрованого у Дунаєвецькому міському комунальному підприємстві «Інвентарбюро» за № 9-324, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за

№ 1361682. Загальна площа домоволодіння становить 319,1 кв. м, житлова -

65,2 кв. м, загальна вартість домоволодіння - 256 634,00 грн; земельна ділянка, на якій розташоване зазначене у пункті 1.2.1 цього договору домоволодіння, площею 0,17 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яке знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , виданого Маківською сільською Радою народних депутатів Дунаєвецького району Хмельницької області 15 липня 1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 308, цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування індивідуального житлового будинку.

При укладенні договору іпотеки ОСОБА_1 надав банку довідку від 04 серпня 2008 року № 535 та довідку від 26 серпня 2008 року № 579, у яких зазначено, що у житловому будинку зареєстрований його син ОСОБА_3 , 1990 року народження, тобто свідомо подано інформацію, що останній був повнолітнім на момент укладення договору іпотеки.

Пунктом 2.1.5 іпотечного договору передбачено, що на предмет іпотеки не мають права власності (часткової власності) або право користування діти (особи віком до

18 років).

Із витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Дунаєвецького міського комунального підприємства «Інвентарбюро» від 18 серпня 2008 року, спірне домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 , складалося із житлового будинку загальною площею

140,70 кв. м, у тому числі 65,20 кв. м - житлової, літньої кухні, гаража, сараю, огорожи та гаража. Загальна площа всього домоволодіння становить 319,1 кв. м.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За таких обставин вчинення батьками дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що неповнолітній ОСОБА_3 як на час укладення його батьком договору іпотеки, так і до цього часу не має і не мав права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, із яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання іпотечного договору недійсним, оскільки його укладення не призвело до зменшення чи обмеження існуючого права на користування вказаним житлом як позивача, так і його дитини, адже дитина набула права користування цим житлом як член сім`ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинковолодіння в іпотеці.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що на момент укладення вказаного договору іпотеки у зазначеному домоволодінні був зареєстрований та проживав неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а оскільки на момент укладення договору іпотеки відсутня попередня згода органів опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину щодо нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, то є підстави для визнання такого правочину недійсним, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки відсутність дозволу органу опіки та піклування на укладення договору є підставою для визнання такого договору недійсним лише за умови порушення таким договором прав дитини.

При цьому Верховний Суд за обставинами цієї справи зазначає, що оскільки саме недобросовісні дії позичальника, він же іпотекодавець, під час укладення договору іпотеки, як то: подання довідки зі зміненою датою народження своєї дитини, відповідно до якої син був повнолітнім, призвели до того, що при укладені оспорюваного договору не отримувалась згода органу опіки та піклування, тому позивач на підставі статті 13 ЦК України позбавлений можливості посилатись на ці обставини, як на підставу для визнання недійсним договору, укладеного ним самим.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що при посвідченні договору іпотеки приватним нотаріусом не витребувано нотаріально посвідченої згоду дружини, не заслуговує на увагу, оскільки спростовується матеріалами справи, а саме заявою ОСОБА_2 про надання дозволу на передачу в іпотеку спірного нерухомого майна, посвідченої 11 серпня 2008 року секретарем Маківської сільської ради

Лігоцькою Н. В.

Посилання у касаційній скарзі на те, що на момент передачі в іпотеку домоволодіння мало меншу площу ніж у документах, які надані відповідачем висновків судів не спростовують та на законність судових рішень не впливають, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик