Справа № 463/6473/18 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/734/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого судді - Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар -Іванова О.О.

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 17 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні квартирою та зняття з реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що являється співвласником квартири АДРЕСА_1 . Її син ОСОБА_4 також зареєстрований у вказаній квартирі, однак фактично в ній не проживає понад 10 років, з 2005 року проживає у США, останній раз був в Україні у 2013 році. З часу залишення квартири і по даний час не бере участі в утриманні квартири та не оплачує комунальні послуги. Тому просить позов задоволити. У підтвердження вимог покликається на довідку з місця проживання, правовстановлюючі документи на квартиру та інші документи, які просить вважати вичерпними в обґрунтування позовних вимог.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено. Рішення оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 . В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідач протягом останніх десяти років не проживає у квартирі , не бере жодної участі в її утриманні та не надає коштів на сплату житлово-комунальних послуг, що підтверджується актами складеними ЛКП «Дім». З 2005 року проживає у США та останній раз перебував в Україні в 2013 році. Стверджує, що реєстрація відповідача у квартирі створює для позивача труднощі в оформленні субсидії та пошуку покупців на зазначену квартиру. Посилається на те, що відповідач визнав позов, однак суд не врахував його заяву під час ухвалення рішення. Звертає увагу, що у заяві про визнання позову відповідач зазначив, що не має змоги самостійно знятися з реєстрації за браком коштів, а також за відсутності паспорта, а тому єдиний вихід з даної ситуації є звернення до суду. Посилається на те, що законодавством України не врегульовано питання зняття з реєстрації співвласника квартира за відсутності можливості здійснення такого у добровільному порядку та за відсутності обставин для позбавлення такого співвласника права власності на житлове приміщення, його виселення, визнання безвісно відсутнім чи оголошення померлим. Звертає увагу на практику судів у подібних правовідносинах та у зв`язку з цим вважає, що вимога про зняття з реєстрації місця проживання, за наявності згоди такого співвласника та без заявлення вимоги про позбавлення його права користування таким, відображає належний спосіб захисту, який не суперечить закону. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 подав суду заяву про визнання позовних вимог та вимог апеляційної скарги. В заяві зазначає, що з аналогічною заявою звертався до суду першої інстанції, однак суд її не врахував. Зазначає, що з 2005 року проживає у США та з того часу не бере участі в утриманні квартири , відтак реєстрація у ній є формальністю. Не заперечує проти зняття його з реєстрації, оскільки розуміє, що для позивача, яка є його матір`ю така створює труднощі в оформленні субсидії. Вказує, що самостійно знятися з реєстрації не може через відсутність матеріальної та часової можливості. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач, відповідач і ще один її син ОСОБА_5 (а.с. 6).

Згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 25.03.1996р. (а.с. 5) позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_6 являються співвласниками квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 5)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з безпідставності вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , оскільки відповідач ніяких перешкод в користуванні такою не чинить, так як тривалий час проживає за межами України.

Щодо вимоги про зняття з реєстрації відповідача, то відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, суд виходив з того, що існує певна процедура зняття особи з реєстрації за її згоди, написання та надсилання певних заяв про зняття з реєстрації у відповідні органи, оскільки доказів про відмову відповідних органів про зняття з реєстрації суду не надано, суд дійшов висновку про відсутність спору між сторонами, та відповідно порушення прав позивача.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на наданих суду доказах та вимогах матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Як свідчать матеріали справи, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу реєстрації у спірній квартирі відповідача, який є сином позивачки по справі, який тривалий час не користується спірним житлом, оскільки проживає за межами України і який своєю реєстрацією перешкоджає позивачу отримувати передбачену законом субсидію на сплату житлово-комунальних послуг.

На адвокатський запит відповідач повідомив, що постійно проживає у США з 2005 року. Останній раз перебував в Україні в серпні 2013 року. Участі в утриманні квартири АДРЕСА_1 не бере. За відсутності коштів прибути в Україну та знятись з реєстраційного обліку не може. Оформити довіреність на свою матір в консульстві теж немає можливості, оскільки таке знаходиться на значній відстані від його місця перебування, близько 2000 км. Позов визнав повністю та просив його задовольнити.

Згідно з ч.3 ст. 319 ЦК України усім власниками забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За змістом статі 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З наведеного слідує, що власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Тобто законною підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку у спірній квартирі є вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Як встановлено судом апеляційної інстанції позивач до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право не зверталась. Жодних перешкод в користуванні спірною квартирою відповідач за місцем його реєстрації не чинить, оскільки за місцем реєстрації не проживає.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Колегія суддів вважає, що не може підлягати до задоволення вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку у власній квартирі, за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням (згідно із абзацом третім частини першої статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

За змістом ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Доводи апеляційної скарги проте, що визнання відповідачем позову є підставою для його задоволення, апеляційний суд відхиляє, оскільки визнання позову відповідачем в даному випадку суперечить закону, про що зазначено у ч.4 ст. 206 ЦПК України.

У позовній заяві позивач зазначає адресу відповідача: АДРЕСА_4 , тобто адресу своєї та відповідача реєстрації, при цьому зазначає, що відповідач проживає у США, однак жодних доказів того, що відповідач дійсно постійно проживає у США позивачем не надано і такі не здобуті судом ні першої, ні апеляційної інстанції.

Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, складений зі слів сусідів не є безумовним доказом факту, який підтверджує непроживання відповідача за місцем його реєстрації, оскільки зазначені особи не можуть бути достовірно обізнані щодо факту постійного непроживання відповідача у квартирі, яка перебуває також у його власності. Крім цього в актах відсутні дата, з якого часу ОСОБА_4 як співвласник квартири АДРЕСА_1 не проживає у ній.

Належним підтвердженням постійного проживання за кордоном, згідно наказу Міністерства закордонних справ України №337 від 17.11.2011 року «Про затвердження Правил ведення закордонними дипломатичними установами України консульського обліку громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей - громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном», є прийняття громадянина України на постійний консульський облік.

Ці Правила регулюють порядок прийняття на консульський облік, ведення та зняття з такого обліку в закордонних дипломатичних установах України (далі - ЗДУ) громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей - громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном.

Відповідно до пункту 1.2. Правил, консульський облік полягає в реєстрації в закордонній дипломатичній установі громадянина України, який постійно проживає або тимчасово перебуває за кордоном, шляхом внесення даних про громадянина України до облікової картки та електронного реєстру громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном (далі - електронний реєстр), що ведеться в ЗДУ за встановленою формою, проставленні в дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспортний документ), проїзний документ дитини відповідної відмітки (штампу).

Відповідно до п.1.5, Консульський облік здійснюється у випадках: постійного проживання громадянина України за кордоном на законних підставах; тимчасового перебування громадянина України за кордоном на законних підставах більше ніж три місяці; зміни місця проживання в межах однієї держави (переїзд з консульського округу однієї закордонної дипломатичної установи до консульського округу іншої) або переїзду з однієї іноземної держави до іншої; зміни меж консульського округу ЗДУ; усиновлення дитини - громадянина України іноземцем або громадянином України, який постійно проживає за кордоном.

За відсутності даних щодо перебування відповідача на консульському обліку за теперішнім місцем перебування, відсутні правові підстави для зняття з реєстраційного обліку в Україні. Відсутність коштів у відповідача у добровільному порядку вирішити питання про зняття з реєстраційного обліку не може бути підставою для винесення судом рішення про зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки таке право є похідним від підстав передбачених ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 , без визнання його таким, що втратив право на користування майном в порядку визначеному ст. 405 ЦК України.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, з`ясував предмет та підставу позову, дійшов правильного висновку про відмову у його задоволенні, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 17 січня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 25 липня 2019 року.

Головуючий : Мікуш Ю.Р.

Судді: Приколота Т.І.

Савуляк Р.В.