Номер провадження: 22-ц/813/2194/19
Номер справи місцевого суду: 504/791/14-ц
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2012 року позивач звернувся до Южного міського суду Одеської області із вищезазначеним позовом.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24.02.2014 року справу в порядку пункту 3 частини 1, частини 2 статті 116 ЦПК України передано до Комінтернівського районного суду Одеської області.

У серпні 2014 року позивач подав уточнену позовну заяву, у якій просив суд:

- визнати недійсним договір дарування від 08.06.2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та повернути сторони договору у первісний стан, а саме зобов`язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у натурі квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно

№ НОМЕР_3, що видане виконавчим комітетом Южненської міської Ради Одеської області 04.05.2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області за №2098 від 21.01.2010 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невідповідність оскаржуваного договору дарування від 08.06.2011 року вимогам закону, вважаючи його фіктивним, (ст. 234 ЦК України), та таким, що не відповідає положенням статей 215, 216 ЦК України та статей 60, 65 СК України. Також вказує на порушення процедури укладення спірного договору дарування щодо неотримання нотаріусом від другого з подружжя - ОСОБА_1 нотаріально засвідченої згоди на укладення цього договору. Зазначає про не проведення відповідачкою ОСОБА_3 реєстрації в органах БТІ права особистої власності на спірну квартиру, маючи заочне рішення Южного міського суду від 18.01.2011 року про визнання за нею права особистої власності на цю квартиру. Вважає, що оскільки скасовано заочне рішення Южного міського суду Одеської області від 18.01.2011 року, яке було підставою для оформлення права особистої власності за ОСОБА_3 , а за ним визнано право власності на половину квартири АДРЕСА_1 , то договір дарування має бути визнаний недійсним, і скасовано спірне свідоцтво про право власності на квартиру.

Судом першої інстанції ставилось питання про необхідність участі у справі приватного нотаріуса Южненського міського нотаріального округу Одеської області Чебан М.І., однак було встановлено, що нотаріус помер, а Головне управління юстиції в Одеській області повідомило, що приймати участь у даній справі не буде.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.08.2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.08.2014 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

05.11.2014 року ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника позивача відхилено.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.08.2014 року залишено без змін.

25.11.2014 року, не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції, представник позивача в інтересах останнього, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) із касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від06.08.2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05.11.2014 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

25.03.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах ВССУ касаційну скаргу задовольнила частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року скасувала, справу передала на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

24.06.2015 року відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Верховного суду України (далі -ВСУ) зі заявою про перегляд судового рішення касаційної інстанції від 25.03.2015 року на підставі пунктів 1,4 статті 355 ЦПК України із проханням скасувати ухвалу суду касаційної інстанції, а ухвалу суду апеляційної інстанції залишити в силі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові ВСУ висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

07.07.2015 року ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах ВСУ відмовлено у допуску до провадження ВСУ вказаної заяви.

10.06.2017 року ухвалою апеляційного суду Одеської області за заявою представника відповідачів, адвоката Буценка В.Є., справа повернута до Комінтернівського районного суду Одеської області для виправлення в рішенні суду від 06.08.2014 року помилок.

03.07.2015 року представником відповідачів, адвокатом Буценком В.Є., до Комінтернівського районного суду Одеської області подана заява про виправлення описок у рішенні від 06.08.2014 року, які допущені у тексті рішення при зазначенні дати договору дарування квартири, та у даті витягу про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, які є предметом розгляду справи.

18.04.2017 року ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області зазначені у заяві описки в рішенні суду від 06.08.2014 року виправлені.

Справа повернута до суду апеляційної інстанції.

06.05.2017 року представником відповідачів, адвокатом Буценком В.Є., подана до ВССУ заява про виправлення описок в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 25.03.2015 року.

30.05.2017 року справа була направлена до ВССУ на його вимогу.

08 травня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду своєю ухвалою заяву представника відповідачів повністю задовольнив та виправив описки, допущені при постановлені ухвали ВССУ від 25.03.2015 року.

Цивільна справа № 504/791/14-ц (провадження № 61-17336св18) повернута до суду апеляційної інстанції.

26 червня 2017 року представник позивача ОСОБА_5 подала до апеляційного суду додаткові роз`яснення до апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судом встановлені наступні правовідносини.

10.07.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який 21.02.2008 року рішенням Южного міського суду Одеської області було розірвано.

20.03.2002 року на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Державним нотаріусом Южненської міської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого у реєстрі за № 951, ОСОБА_3 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

10.04.2002 року вказаний договір був зареєстрований в Южненському БТІ Одеської області (реєстрова книга № 14 пр, реєстр.20, сторін.104).

18.01.2011 року заочним рішенням Южного міського суду Одеської області у цивільній справі №2-111/11 за ОСОБА_3 визнано право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

31 січня 2011 року вказане заочне рішення набрало законної сили,що підтверджується записом на зворотній стороні рішення.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 16.06.2011 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

06.06.2012 року рішенням Южного міського суду Одеської області у справі № 2-453/11 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.11.2012 року рішення Южного міського суду Одеської області від 06.06.2012 року у справі №22ц/1590/9236/2012 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

04.05.2011 року виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області, на підставі рішення цього комітету від 21.01.2010 року, ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з реконструкцією квартири ( збільшені загальна та житлова площа, змінена конфігурація приміщень ).

12.05.2011 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 - витяг № 29934685 про державну реєстрацію прав, реєстраційний номер 33555117.

08.06.2011 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , що посвідчено приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Чебаном М.І., та зареєстровано в реєстрі за № 995.

21.06.2011 року за ОСОБА_4 здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 реєстраційний номер НОМЕР_1 , витяг №30372935 про державну реєстрацію прав).

Суттєвим для нового розгляду даної справи є ухвала ВССУ від 25.03.2015 року, якою ухвала апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року скасована, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів норми частини 4 статті 338 ЦПК України (в редакції чинній на час винесення ухвали) висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Аналогічні вимоги містяться й у частині 5 статті 411 цього Кодексу у новій редакції:

«Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.»

Разом із тим суд зазначає, що у порушення імперативного припису частини 1 статті 335 ЦПК України щодо прямої заборони касаційному суду, який по визначенню є судом права, а не факту,встановлювати фактичні обставини справи,суд касаційної інстанції у категоричній формі встановив: «Отже, ОСОБА_3 не набула права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .»

Вказане здійснено також і всупереч роз`ясненням, викладеним у абзаці 3 пункту 18, абзаці 4 пункту 22 постанови пленуму ВССУ від 14.06.2012 № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку».

Так, згідно змісту абзацу 3 пункту 18 постанови:

«Перевіряючи правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, суд касаційної інстанції під час розгляду справи не може встановлювати або/та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним,вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.»

Відповідно до положень, викладених у абзаці 4 пункту 22 цієї постанови,:

«При направленні справи на новий судовий розгляд суд касаційної інстанції не має права викладати в ухвалі доводи, які б указували або прогнозували певні результати нового вирішення справи чи свідчили б про перевагу одних доказів над іншими, оскільки вирішення питання про прийняття відповідного рішення й оцінка доказів належать до повноважень суду, який розглядатиме справу.»

Колегія суддів вважає, що зазначений висновок суду суперечить вимогам частини другої статті 19 Основного Закону України, згідно якому органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що не може вважатися як розгляд справи «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.(Рішення ЄСПЛ у справах «Сокуренко і Стригун проти України» (пункт 28 рішення) та «Верітас проти України» (пункт 27 рішення).

Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що суд, здійснивши дії не передбачені національним процесуальним законодавством, не може вважатися «судом, встановленим законом» і визнав такий розгляд справи як порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд).

Досліджуючи обставини набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що нотаріусу для оформлення договору дарування від 08.06.2011 року ОСОБА_3 надала правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності, про що прямо зазначено у абзаці 4 пункту 1 договору, а саме

«Вказана квартира належить дарувальнику ОСОБА_3 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 виданого Виконавчим комітетом Южненської міської Ради Одеської області 04.05.2011 року на підставі рішення Виконавчого комітету Южненської міської Ради Одеської області за №2098 від 21.01.2010 року, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Южненське бюро технічної інвентаризації» Одеської області 12.05.2011 року в реєстровій книзі 14пр, під реєстровим № 20 на сторінці 123, та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.05.2011 року за № 33555117, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав виданого Комунальним підприємством «Южненське бюро технічної інвентаризації» Одеської області12.05.2011 року за № 29934685.»

У даному свідоцтві про право власності НОМЕР_2 чітко зазначено:

Власники - ОСОБА_3 ;

Форма власності - приватна;

Частка 1/1.

Тобто, задля підтвердження прав особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , оформлення договору дарування цієї квартири нотаріусу достатньо було одного цього правовстановлюючого документу.

Проаналізувавши матеріали справи, зокрема інформаційну довідку з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.06.2013, індексний номер довідки 4925226, суд приходить до висновку, що вказане свідоцтво є єдиним свідоцтвом про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданим ОСОБА_3 .

Суд вважає, що нотаріус діяв у повній відповідності із вимогами діючого законодавства, зокрема, положеннями Інструкціі про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 № 20/5 в редакції від 11.04.2011, чинній на момент посвідчення правочину.

Також встановлено, що дії нотаріуса при посвідченні правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ніким не оскаржувалися та судом незаконними не визнавалися.

Законність дій нотаріуса підтверджується, зокрема, рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2012 року у справі № 2-453/2011, у мотивувальній частині якого зазначено, :«Як вбачається з матеріалів справи, власником спірної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі договору дарування, укладеного 08 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Чебаном М.І. за р. № 995 (а.с.189-190). Право власності за ОСОБА_4 зареєстровано 21 червня 2011р. в КП «Южненському бюро технічної інвентаризації».

ОСОБА_3 була одноособово власником спірної квартири та обмежень на її відчуження не було установлено під час укладення договору дарування на користь ОСОБА_4

Тобто рішенням суду апеляційної інстанції від 13 листопада 2012 року у цивільній справі

№ 2-453/2011 встановлені юридичні факти, що мають преюдиціальне значення, та згідно приписів частини 4 статті 82ЦПК України доказуванню в іншому судовому засіданні не підлягають.

Дане судове рішення набрало законної сили та в касаційному порядку не оскаржувалося.

Суд правильно оцінив твердження у апеляційній скарзі про те, що маючи заочне рішення Южного міського суду 18.01.2011 року про визнання права особистої власності на спірну квартиру ОСОБА_3 не зареєструвала в органах БТІ виникнення права особистої приватної власності на спірну квартиру, як те вимагала ст.182 ЦК України та п.п.1.1-1.8, п.10 додатку 2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно затвердженого наказом МЮ України № 7/5 від 07.02.2002 р. (далі - Положення)

В силу приписів частини 1 статті 182 ЦК України (в редакції Закону від 15.01.2011) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно змісту частини 4 цієї статті Закону порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Зазначене положення визначає види правовстановлювальних документів, що є рівнозначними по наслідках їх застосування, та на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності.

Одним із таких юридичних документів є і рішення суду (пункт 10 переліку), на яке є посилання в апеляційній скарзі.

Разом із тим, пунктом 6 Положення передбачене й свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування.

Суд правильно дійшов висновку, що ОСОБА_3 відповідно до законодавства здійснила реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , надавши державному реєстраторові свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 04.05.2011 року, що є необхідним та достатнім для проведення державної реєстрації права власності.

Положення статті 182 ЦК України не містять приписів щодо строків проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі.

Правильним є висновок суду першої інстанції, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 виникло не на підставі заочного рішення, яке у подальшому було скасовано, оскільки такий висновок повністю підтверджується зібраними по справі матеріалами, зокрема, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.05.2011 року, витягом про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 12.05.2001 року

№ 29934685, реєстраційний номер 33555117.

Факт скасування заочного рішення суду від 18.01.2018 року, за яким за ОСОБА_3 було визнано право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 , не створює жодних правових наслідків щодо дійсності договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 08.06.2011 року, оскільки підставою для його укладення було свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.05.2011 року, а не скасоване рішення суду.

Також правомірним є висновок суду першої інстанції, що твердження ОСОБА_1 , що за ним рішенням Южного міського суду Одеської області від 06.06.2012 року у справі № 2-453/2011 визнано право приватної власності на одну другу частину квартири АДРЕСА_1 повністю спростовуються наявним у справі рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.11.2012 року, яким рішення Южного міського суду Одеської області від 06.06.2012 року у справі № 2-453/2011 скасовано.

Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що позивач у справі звернувся зі позовом про визнання договору дарування та свідоцтва про право власності недійсними з підстав невідповідності їх вимогам закону, зокрема, статтям 215, 216, 234 ЦК України.

При цьому позивач не є стороною оспорюваного договору та не перебуває з відповідачами в зобов`язальних відносинах.

Відповідно до імперативних приписів статті 11 ЦПК України суд розглядає спір в межах пред`явлених позовних вимог і не вправі виходити за їх межі.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

С пособами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог статті 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Норма частини 1 статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Аналогічну правову позицію щодо недійсності правочинів наведено у постановах Верховного Суду України від 3 жовтня 2011 року, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-170цс14, від 10 жовтня 2011 року, від 17 жовтня 2011 року, від 25 квітня 2012 року, від 10 червня 2015 року у справі № 6-348 цс15, а також відображено в аналізі практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України, проведеному ВСУ.

Безпідставним є твердження апелянта про те, що подані ним до суду першої інстанції клопотання від 02.07.14 року та від 06.08.2014 року були залишені судом без задоволення безпідставно з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні клопотань, суд постановив ухвали, в яких обґрунтував та зазначив мотиви, з яких дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотань.

Постановлені судом першої інстанції ухвали про відмову у задоволенні клопотань від 02.07.2014 та 06.08.2014 у відповідності до частини 1 статті 293 ЦПК України окремо від рішення суду оскарженню не підлягають.

Тобто у апеляційній скарзі мають бути наведені заперечення на ухвали, яким суд апеляційної інстанції має надати юридичну оцінку.

Проте апеляційна скарга містить лише констатацію факту відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання, а не юридично обґрунтовані заперечення на постановлені судові рішення.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що районний суд неповно дослідив обставини справи щодо обґрунтованості правових підстав відмови у задоволенні позову з мотивів фіктивності оспорюваного договору дарування, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення в цій частині. Правильними мотивами скасування судового рішення є неправильний спосіб захисту порушених позивачем прав та відсутність у позивача правових підстав для звернення до суду, оскільки він не є суб`єктом спірних правовідносин. Викладені обставини є підставами для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області - відмовити з інших правових підстав.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.07.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький