Справа № 130/937/17
Провадження № 22-ц/801/1581/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 рокуСправа № 130/937/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Войтка Ю.Б., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ;

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Жмеринської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року, постановлене у складі судді Верніка В.М., в залі суду,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 володіє 77/120 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_3 володіє 1/15 часткою цієї квартири. Сторони не досягли домовленості про порядок володіння та користування даною квартирою. У спірній квартирі власникам неможливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати у такі квартири.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03.11.2017 року замінено первісного відповідача ОСОБА_3 належним відповідачем ОСОБА_2 .

У позовній заяві, з урахуванням уточнених вимог, ОСОБА_1 просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши їй кімнату №1 площею 24,1 кв.м., з балконом 0,7 кв.м.; кімнату №3 площею 11,7 кв.м., з балконом 0,7 кв.м.; кладову площею 0,8 кв.м. (8-7); ОСОБА_2 виділити кімнату №2 площею 16,7 кв.м., кладову площею 0,8 кв.м.; залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню площею 8,5 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., туалет 1,1 кв.м., коридор площею 3,9 кв.м., коридор площею 2,8 кв.м., частину підвалу під сарай площею 13 кв.м..

ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , із участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - виконавчого комітету Жмеринської міської ради, про встановлення порядку користування в ідеальних частках квартирою АДРЕСА_1 . Посилаючись на обставини належності їй права власності на 1/15 частки вказаної квартири за договором дарування від 02.11.2017 року, вільне розпорядження якою обмежує інший співвласник ОСОБА_1 , просила виділити їй в постійне користування житлову кімнату №1 загальною площею 24,1 кв.м., з балконом площею 0,7 кв.м., для потреб проживання її сім`ї у складі чоловіка та малолітньої доньки; відповідачу ОСОБА_3 виділити в постійне користування житлову кімнату №2 площею 16,7 кв.м. та вбудовану шафу площею 0,8 кв.м.; відповідачу ОСОБА_1 - житлову кімнату №3 площею 11,7 кв.м., з балконом площею 0,7 кв.м.; залишити в спільному користуванні сторін кухню площею 8,5 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,1 кв.м., коридор площею 3,9 кв.м., коридор площею 2,8 кв.м., сарай у підвалі даного будинку, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Вказані позови ухвалою суду від 02.07.2018 року об`єднані в одне провадження.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , відмовлено.

У задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про встановлення порядку користування в ідеальних частках квартирою АДРЕСА_1 , відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений у первісному позові спір повинен вирішуватись за обов`язкової участі ОСОБА_3 як відповідача за процесуальним статусом, прав та обов`язків якої стосуються заявлені вимоги, при цьому повноваження визначення особи відповідача належать виключно позивачеві, а заявлена ОСОБА_2 вимога розподілу кімнат спірної квартири між її співвласниками вочевидь не є пропорційним належному їм праву володіння та користування щодо відповідних часток у праві спільної сумісної власності, не передбачаючи при цьому жодної пропозиції зустрічної грошової компенсації відповідної різниці в межах оспорюваних обмежень існуючих та незмінюваних прав володільців даного нерухомого майна.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вказуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального прав.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково не врахував, що квартирою фактично користуються лише два власника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тоді як ОСОБА_3 у цій квартирі не проживає і оформила право власності на частку спірної квартири лише в ході розгляду справи, а саме 03.04.2018 року, тобто права ОСОБА_3 позивачем за первісним позовом порушені не були.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити заявлені у первісному позові вимоги в повному обсязі. Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, у якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову залишити без змін, а в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити вимоги ОСОБА_2 ..

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Представник виконавчого комітету Жмеринської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно із копією технічного паспорту трикімнатна квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 74,4 кв.м., житлова площа 52,2 кв.м., квартира складається з кімнати №1 площею 24,1 кв.м., кімнати №2 площею 16,7 кв.м., кімнати №3 площею 11,7 кв.м., кухні площею 8,5 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні площею 1,1 кв.м., коридорів площею 3,9 кв.м. та 2,8 кв.м., двох вбудованих шаф площею по 0,8 кв.м., обладнана двома балконами по 0,7 кв.м.; у підвалі є сарай (т.1 а.с.6-7).

Позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності загалом 9/15 частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2011 року, витягу про державну реєстрацію прав від 27.01.2012 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.02.2017 року (т.1 а.с.11,11а,12), копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.01.2017 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2017 року (т.1 а.с.14,15,17), висновком спеціаліста Стасюк Л.А. від 26.09.2018 року (т.2 а.с.135).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином позивача ОСОБА_1 та зареєстрований у вказаній квартирі (т.1 а.с.19).

Відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/15 частина квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 02.11.2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.11.2017 року (т.1 а.с.149-150,151-152).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 відповідач ОСОБА_2 має на утриманні малолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.154).

Відповідно до акту від 08.08.2017 року та довідки КП "Жмеринкакомунсервіс" від 09.08.2017 року №22 станом на вказані дати в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 ; натомість мешкали без реєстрації відповідач ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_5 , а також третя особа ОСОБА_3 (т.1 а.с.155-156).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.04.2018 року його видано третій особі за первісним позовом (відповідачу за зустрічним позовом) ОСОБА_3 щодо спадкового майна, яке складається з 7/24 часток квартири АДРЕСА_1 (т.2 а.с.33).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Вказана норма закону свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту порушених прав визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Враховуючи зміст та обсяг заявлених вимог первісного позову звертається увага на те, що ОСОБА_1 безпідставно не пред`явлені вимоги до ОСОБА_3 , яка у встановленому порядку прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_7 за заповітом останнього, якому на праві спільної сумісної власності належала 1/3 частина спірної квартири АДРЕСА_1 , обставини чого були заздалегідь відомі позивачу ОСОБА_1 .

Згідно положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про нездійснення ОСОБА_3 державної реєстрації свого права на успадковане майно, і тому на думку позивача спір підлягає вирішенню судом лише між іншими співвласниками спірної квартири, є безпідставними.

У даному випадку слід врахувати, що належні спадкодавцеві ОСОБА_8 в межах його права спільної часткової власності на спірну квартиру права володіння та користування, успадковані ОСОБА_3 є достатніми підставами щодо вирішення питання встановлення порядку користування квартирою.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що з метою належного дотримання завдань та основних засад цивільного судочинства за принципами змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності та неприпустимості зловживання процесуальними правами заявлений у первісному позові цивільний спір повинен вирішуватись також за участі ОСОБА_3 , як відповідача за процесуальним статусом, безпосереднього обмеження прав та збільшення обов`язків якого стосуються заявлені позовні вимоги.

За змістом статті 51 ЦПК України право визначення чи залучення співвідповідача у справі належить виключно позивачу.

Отже, беручи до уваги зміст заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що встановлення порядку користування квартирою лише між двома співвласниками призведе до порушення прав ОСОБА_3 , яка успадкувала частку у спірній квартирі.

Крім цього, запропонований ОСОБА_1 порядок користування квартирою не відповідає вимогам закону та порушує права інших співвласників житлового приміщення.

Висновок спеціаліста не визначає альтернативних способів встановлення порядку користування між співвласниками квартири, а лише містить інформацію про фактичний розмір частки ОСОБА_1 у спірній квартирі.

Враховуючи наведені норми матеріального права та відносини, що склались між сторонами, встановивши, що згідно з планом квартири неможливо визначити порядок користування спірною квартирою саме в такий спосіб, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні первісного позову.

В частині вимог зустрічного позову ОСОБА_2 слід врахувати наступне.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

В свою чергу зустрічні вимоги ОСОБА_2 , які з огляду на наведені обґрунтування підстав позовних вимог неприпустимо поєднують вимогу встановлення порядку користування житловим приміщенням шляхом саме виділу в натурі в ідеальних частках у постійне користування певних житлових приміщень, що визначає помилковість обраного стороною позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 способу захисту оспорюваного права.

Також заявлений ОСОБА_2 порядок розподілу кімнат спірної квартири між її співвласниками вочевидь не є пропорційним належному їм праву володіння та користування щодо відповідних часток у праві спільної сумісної власності, не передбачаючи при цьому грошової компенсації.

Крім того, колегія суддів враховує положення ч. 1 статті 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції надає оцінку оскаржуваному судовому рішенню виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ Ю.Б. Войтко

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук