ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/385/17Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/817/623/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

за участі секретаря -Кантицької О.І.

та сторін - ОСОБА_1 та його представника адвоката Майки М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №603/385/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 15 квітня 2019 року, ухваленого суддею Іванчуком В.М., повний текст рішення виготовлений 19 квітня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом встановлення межових знаків, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому після уточнення позовних вимог, просив зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкоди у відновленні меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 шляхом встановлення огорожі; зобов`язати відповідачів знести тимчасову будівлю, яка знаходиться на лінії розмежування; будинок с/г перенести на відстань 1 м від лінії розмежування або встановити суцільну металеву огорожу від краю житлового будинку до кінця с/г будинку, щоб стічні води не потрапляли на його земельну ділянку; відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, площею 0,10 га кадастровий номер НОМЕР_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , виданого Монастириською міською радою на підставі рішення сесії Монастириської міської ради від 29.06.2010 року № 928/2.

Суміжними землекористувачами по відношенні до земельної ділянки позивача є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживають по АДРЕСА_2 .

Протягом тривалого періоду часу, він намагається встановити межові знаки та огорожу між спірними земельними ділянками у відповідності до меж, встановлених Державним актом, однак відповідачі чинять йому перешкоди у встановленні межових знаків та огорожі.

Зокрема, одного разу відповідач ОСОБА_3 побив його, коли він намагався встановити межові знаки між земельними ділянками. З цього приводу звертався у поліцію.

Також, ОСОБА_1 звертався із відповідним зверненням до Монастириської міської ради, де відповідно до акту від 17.09.2015 року, комісією Монастириської міської ради рекомендовано звернутися у ліцензовану землевпорядну організацію для встановлення меж земельних ділянок в натурі.

08.10.2015 року ОСОБА_1 звернувся у землевпорядну організацію - ПП «Землі Придністров`я» з метою проведення топографо-геодезичної зйомки земельної ділянки в АДРЕСА_1 , для подальшого встановлення меж земельних ділянок в натурі.

08.10.2015 року, за участю позивача, представника виконавця робіт ПП «Землі Придністров`я» Мостового І.М. та представника Монастириської міської ради Головачук Н.Я., було складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, відповідно до якого було встановлено в натурі (на місцевості) межовий знак між земельними ділянками позивача та відповідачів. Після цього, позивач мав намір встановити по цьому межовому знаку огорожу, яка б відділяла його земельну ділянку від земельної ділянки відповідачів.

Однак, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлений позивачем межовий знак викинули і продовжують чинити останньому перешкоди у встановленні огорожі між їх земельними ділянками.

Також зазначає, що стічні води з будинку сільськогосподарського призначення відповідачів стікають на його земельну ділянку, у зв`язку з чим спричинено майнову шкоду на суму 5000 грн.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 15 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Монастириського районного суду від 15 квітня 2019 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції не вірно зазначено те, що між господарствами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходиться одна суміжна межа, оскільки існує дві межі які документально підтверджені.

Також зазначає, що висновок земельно-технічної експертизи від 08.06.2018 року № 1028/17-22 є неправильним, неповним та таким, що не відповідає дійсності, оскільки під час перевірки не враховано документів, які були наявні у матеріалах справи.

У матеріалах справи наявні всі докази, які стверджують про спорудження стовпа, тим самим винесено межу в натурі, однак пізніше, з невідомих причин та з порушенням прав відповідачами вказаний стовп було самовільно знесено, що в подальшому унеможливило встановити огорожу у відповідності до стандартів та наявних правовстановлюючих документів.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги всю невідповідність конфігурації та площі земельної ділянки, якою володіють відповідачі та розбіжність у межі, яка утворилась за рахунок самовільного зайняття частини земельної ділянки відповідачами.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Андрусенко І.Я. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що у 1984 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були виділені земельні ділянки для будівництва житла. Їх площа 0,06 га. та розміри 20 на 30 метрів були одинакові для двох сторін. Під час виготовлення позивачем правовстнановлюючих документів на земельну ділянку, відповідачка не заперечувала проти зазначених у його документації меж. У зв`язку із чим, ширина земельної ділянки ОСОБА_1 збільшилась з 20 до 23,18 метрів. Внаслідок збільшення площі присадибної ділянки позивача, відстань від житлового будинку з надвірної будівлі ОСОБА_2 до межі земельних ділянок сторін, на даний час становить менше одного метру, що менше норми необхідної відповідачам для обслуговування свого будинку.

Як вбачається з акту встановлення межових знаків від 15 червня 2017 року, було встановлено межі земельної ділянки відповідачів, по АДРЕСА_2 . Власник суміжної земельної ділянки - ОСОБА_1 , жодних претензій не заявив та погодився із вказаними межами. Вказані обставини свідчать про те, що спору стосовно відновлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 на даний час не існує.

Апелянт зазначає, що судом невірно оцінено висновок експерта від 08.06.2018 року, оскільки із даного висновку експерта чітко вбачається, що площа земельної ділянки, якою фактично користується позивач збільшена на 0,0099га. по відношенні до тієї, яка повинна йому належати згідно правовстановлюючих документів.

Позиція апелянта відносно того, що споруджений стовп свідчить про винесення межі в натурі є абсурдною і такою, що не ґрунтується на нормах земельного законодавства. Чинним законодавством не передбачено встановлення чи відновлення меж земельної ділянки, саме у такий спосіб - шляхом встановлення стовпа чи огорожі.

Огорожу позивач хоче встановити на земельні ділянці, яка належить відповідачам. У зв`язку із чим, відповідачі заборонили позивачу здійснювати вказані дії. Крім того, позивач не надав жодного доказу, зокрема акту обстеження, висновку експерта або іншого документу, який би підтверджував ту обставину, що майбутня огорожа має бути розташована на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Майка М.Б. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Андрусенко І.Я. у судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надав, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності. Подав заяву в якій просив слухати справу у їх відсутність.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , від 10.11.2010 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0.1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0.1757 га, кадастровий номер НОМЕР_4 , для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90799056 від 29.06.2017 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_5 , що розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями від 15.04.2005 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, сторони по справі є власниками суміжних земельних ділянок.

Згідно рішення шістнадцятої сесії, сьомого скликання, Монастириської міської ради №392 від 23.12.2016 року, «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) площею 0,07 га по АДРЕСА_2 та для ведення особистого селянського господарства площею 0,05 га в урочищі «Над лозами» в м. Монастириська Тернопільської області та площею 0,06 га в урочищі «За Китаєм» в м. Монастириська.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка) в АДРЕСА_2 , для ведення особистого селянського господарства, ПП «Землі Придністров`я», 26.04.2017 року складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, а 15.06.2017 року складено акт встановлення межових знаків між ОСОБА_2 та представником ПП «Землі Придністров`я» Івасишином А. Г. Відповідно до цього акту, межові знаки пред`явлені та передані на зберігання ОСОБА_2 . Даний акт встановлення межових знаків був підписаний: власником/користувачем - ОСОБА_2 , виконавцем робіт - Івасишин А.Г. та власники/користувачі суміжних земельних ділянок - ОСОБА_1 . Згідно вказаного акту, власниками/користувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.

Згідно рішення двадцять першої сесії сьомого скликання Монастириської міської ради № 559 від 20 червня 2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), Монастириська міська рада: затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на (місцевості) площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за кадастровим номером НОМЕР_5 в АДРЕСА_2 , та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0791 га, за кадастровим номером НОМЕР_6 в урочищі «За Китаєм ».

ОСОБА_1 звертався до Монастириської міської ради Тернопільської області із заявою про відновлення лінії розмежування та встановлення відстані господарських приміщень згідно законодавства.

Відповідно до акту затвердженого т.в.о. міського голови ОСОБА_4 від 17.09.2015 року, комісією Монастириської міської ради було рекомендовано позивачу звернутися у ліцензовану землевпорядну організацію для виносу меж в натурі, у зв`язку з тим, що земельна ділянка знаходиться у приватній власності. (т.1 а.с.6)

Відповідно до наявної технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, складеної ФОП ОСОБА_5 , вбачається, що 08.10.2015 року було складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання за участю ОСОБА_1 , представника виконавця робіт ПП «Землі Придністров`я» Мостового І.М. та представника Монастириської міської ради Головачук Н.Я.

Згідно до акту встановлення межових знаків від 15 червня 2017 року, складеного ОСОБА_2 та представником ПП "Землі Придністров`я" Івасишин А.Г. вбачається, що при встановлені межових знаків між земельними ділянками сторін по справі претензій зі сторони суміжного землекористувача - ОСОБА_1 не заявлено. (а.с.38, 214).

Враховуючи вищенаведене, а також відповідно до вищевказаних актів між земельними ділянками сторін були встановлені в натурі (на місцевості) межові знаки.

В апеляційній інстанції встановлено та підтверджено самим позивачем, що межові знаки між їхніми господарствами існували з 1984 року по 2015 роки, претензій один до одного не було. Частина межових знаків була знищена дощем, однак вказати коли конкретно позивач не зміг. Ці твердження апелянта спростовуються вище згаданими актами. Доказів щодо порушення межових знаків зі сторони відповідачів апелянтом не представлено, а судом апеляційної інстанції не здобуто.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частиною 2 статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства.

Як передбачено статтею 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Правомочність користування майном означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Перешкоди в користуванні - це дії іншої особи щодо обмеження власника майна у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалою Монастириського районного суду від 29.09.2017 року за клопотанням ОСОБА_1 у даній справі було призначено судову земельно-технічну експертизу.

Як вбачається із висновку судової земельно-технічної експертизи №1028/17-22 від 08.06.2018 року на місцевості земельні ділянки сторін не виокремлені межовими знаками. Фактична площа земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 становить 0,1761 га, а у відомостях Державного земельного кадастру (відповідно до даних із публічної кадастрової карти) внесено 0,1000га + 0,0662 га, що становить 0,1662 га. Отже, сумарна площа ділянок позивача збільшена на 0,0099 га., а не зменшена. Оскільки площа значно збільшилася, тому фактична конфігурація земельної ділянки (в цілому як сукупність двох ділянок) не відповідає конфігурації ділянок, що встановлена правовстановлюючими документами. Експерт, відповідно до ст.102 (п.8) ЦПК України, вважає, що ділянка ОСОБА_1 збільшена за рахунок використання земель Монастириської міської ради.

Також експертом встановлено, що фактична площа земельної ділянки ОСОБА_2 становить 0,1146 га. Згідно технічної документації, а також відомостей із публічної кадастрової карти, площа ділянки відповідача з кадастровим номером НОМЕР_5 становить 0,1000 га. Отже ділянка збільшилася на 0,0146 га. Оскільки існують досить вагомі відмінності у значеннях площ, експерт прийшов до висновку щодо невідповідності фактичної конфігурації земельної ділянки відносно конфігурації, установленої технічною документацією щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 .

Щодо фактичного розташування будівель і споруд ОСОБА_1 (згідно генплану забудови садиби), експерт зазначив, що житловий будинок, згідно генплану забудови садиби, розташований на віддалі від вулиці 7,0 м, а фактична віддаль (найкоротша) становить 8,12 м; віддаль до межі між сторонами по справі, згідно генплану забудови, становить 8,88 м, фактично 10,30 м. Літня кухня (господарський будинок), згідно генплану забудови, розташована на віддалі 5,4 м, фактично - 6,32 м. Таким чином, фактичне розташування будівель та споруд ОСОБА_1 , згідно висновку експерта, не відповідає генплану забудови садиби.

Щодо фактичного розташування будівель і споруд ОСОБА_2 (згідно генплану забудови садиби із врахованими змінами) - житловий будинок, згідно генплану забудови садиби, розташований на віддалі від вулиці 7,85 м, фактична віддаль (найкоротша) становить 7,85м; віддаль до межі між сторонами по справі, згідно генплану забудови, становить 1,0 м, фактично 0,98 м. Літня кухня (господарський будинок), згідно генплану забудови, розташована на віддалі 1,0 м,фактично - 0,80. Таким чином, фактичне розташування будівель та споруд ОСОБА_2 частково не відповідає генплану забудови садиби.

Крім того, даним висновком судової земельно-технічної експертизи №1028/17-22 від 08.06.2018року, також встановлено суттєвий зсув площин земельних ділянок відносно між собою, значення лінійного зсуву поворотних точок варіюється від 0,70до 0,90м. З долученого до висновку експерта Додатку 3 (співставлення фактичної межі земельної ділянки ОСОБА_2 та межі визначеної технічною документацією), вбачається зміщення межі земельної ділянки ОСОБА_2 між земельними ділянками сторін в бік, що протилежний земельній ділянці ОСОБА_1 (т. 1 а.с.111-124)

Отже, зі змісту висновку судової земельно-технічної експертизи №1028/17-22 від 08.06.2018 року не вбачається того факту, що відбулося зменшення земельної ділянки, належної позивачу, навпаки, розміри його земельної ділянки збільшились на 0,0099 га.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: висновками експертів ( ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України).

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, зокрема, на підставі висновку експерта, який є письмовим доказом у справі і підлягає оцінці судом, який розглядає справу по суті щодо його належності, допустимості та достовірності.

Зважаючи на те, що судовий експерт склав висновок №1028/17-22 від 08.06.2018 року, який є письмовим доказом у цивільній справі і, відповідно до ст.ст. 89, 110 ЦПК України, підлягає оцінці судом щодо його належності, допустимості та достовірності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність викладених обставин.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що висновок земельно-технічної експертизи №1028/17-22 від 08.06.2018 року є неправильним, неповним та таким, що не відповідає дійсності, так як суперечить складеною ним та його сином схемою (а.с.73,т.2) та фотографіям. Як пояснив ОСОБА_1 , що вимір земельних ділянок він проводив разом з сином та з допомогою рулетки. Колегія суддів до уваги не бере ці твердження, оскільки вони спростовуються висновком експерта та іншими матеріалами справи.

Голослівними є посилання представника позивача на те, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права зі сторони суду, які полягали в тому, що позивача було позбавлено можливості задавати запитання експерту та не роз`яснено право на повторну експертизу, оскільки із журналів судових засідань вбачається, що позивач відмовився від проведення повторної експертизи, інших будь яких клопотань під час слухання справи не заявляв, а також не подавав зауважень на журнал судових засідань. Права сторонам процесу були роз`ясненні. Крім того, при подачі апеляційної скарги та після отримання ухвали про відкриття провадження апеляційним судом від апелянта не надходило будь яких клопотань чи заяв.

Статтею 106 ЗК України передбачено право власника земельної ділянки вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали непридатними.

Відповідно до п. п. 2.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Пунктами 4.1 4.3 Інструкції визначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.

Отже, нормами матеріального права передбачено, що до технічної документації із землеустрою включається, зокрема, акт прийомки-передачі межових знаків. Однак, у разі неможливості виявлення дійсних меж земельних ділянок їх встановлення здійснюється за фактичним землекористуванням.

У разі незгоди з технічною документацією із землеустрою, розробленої виходячи з фактичного землекористування, заінтересовані особи не будуть позбавлені можливості вирішити такий земельний спір відповідно до ст. 158 ЗК України.

Також, згідно ст.ст. 106-107 ЗК України та п.4.2 вищевказаної Інструкції, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки лише сприяння відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли.

Жодних доказів здійснення відповідачем перешкод у праві користування земельною ділянкою, знищення межових знаків чи вчинення перешкод у їх встановленні відповідачами, позивачем суду не представлено.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволення вимог щодо зобов`язання відповідача знести з межі тимчасову споруду та облаштувати водовідведення тимчасової та господарської споруди таким чином, щоб виключити попадання стічних вод з зазначених споруд на земельну ділянку, виходячи з наступного.

З роз`яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Згідно правової позиції Верховного суду України висловленої у постанові № 6-180цс-14 від 19 листопада 2014 року зазначено, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що при розгляді позову про усунення перешкод у користуванні власністю та знесення тимчасово самовільного будівництва, підставами задоволення позовних вимог має бути доведення позивачем того факту, що діями відповідача, порушується його право користування земельною ділянкою. З огляду на те, що відповідно до ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивачів здійснення відповідачем самочинного будівництва, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивачів.

Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції підставно прийшов до переконання, що апелянтом не доведено обґрунтованості заявлених та доповнених позовних вимог та не доведений факт порушення його прав, зокрема, та обставина, що відповідач здійснив самочинне будівництво тимчасової споруди з якої стічні води потрапляють на його територію, чим порушив його право на вільне користування земельною ділянкою, а також самовільне знищення постановленою ним огорожі.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 липня 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

О.З. Костів