Постанова

Іменем України

25 липня 2019 року

м. Київ

справа № 774/30/18

провадження № 61-39088ав18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Гулька Б. І.,

за участю секретаря судового засідання - Листопад Т. О.,

учасники справи:

заявник - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

сторони третейського розгляду: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 ,

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року у складі судді Красвітної Т. П. у справі за заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Апеляційного суду Дніпропетровської області, як до суду першої інстанції, із заявою про видачу виконавчого документа про примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27 лютого 2018 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заява мотивована тим, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27 лютого 2018 року позовні вимоги банку задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2014 року № SAMDNWFC6 у сумі 29 369,47 грн та 1 360 грн витрат з оплати третейського збору. Вказане рішення третейського суду є остаточним і відповідачем добровільно не виконане.

Короткий ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року, який діяв як суд першої інстанції, у задоволенні заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час укладення кредитного договору (23 квітня 2014 року) Закон України «Про третейські суди» (пункт 14 частина перша статті 6) містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому справа, у якій прийнято рішення третейським судом, не підвідомча йому відповідно до закону.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її доводів

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги заяви банку.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди». Вважає, що лише сама участь споживача, який не заявляє вимог про захист своїх прав, не може визначати справу за участю споживача як справу щодо захисту прав споживачів. Підставою позову у справі є невиконання боржником умов договору, а не захист прав споживача.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились.

При цьому, Верховний Суд повідомляв учасників справи про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується судовими повістками-повідомленнями від 11 липня 2019 року, направленими їм рекомендованими листами з повідомленнями про вручення.

Відповідно до відомостей з офіційного веб-порталу ПАТ «Укрпошта», 16 липня 2019 року судова повістка-повідомлення вручена представнику ПАТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю; судова повістка-повідомлення ОСОБА_1 під час доставки 16 липня 2019 року не була вручена з інших причин.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 24, частиною другою статті 351 ЦПК України передбачено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків апеляційного суду як суду першої інстанції

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під час розгляду справи апеляційний суд, як суд першої інстанції, встановив, що 23 квітня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку».

Зі змісту вказаної вище анкети-заяви вбачається, що відповідач надав згоду на те, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 2).

За умовами договору про надання банківських послуг ОСОБА_1 отримав встановлений кредитний ліміт на платіжну банківську картку «Універсальна».

У пункті 1.1.7.30 Умов та Правил надання банківських послуг сторони домовились, що усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з даного договору та інших договорів між банком та клієнтом або у зв`язку з ними, у тому числі такі, що стосуються їх виконання, порушення, припинення або визнання дійсними, підлягають вирішенню в одному із зазначених судів (за вибором сторони, яка ініціює звернення до суду): Постійно діючий третейський суд при Асоціації «Дніпровський банківський союз»; Постійно діючий третейський суд при Асоціації «Юридичні компанії України»; суд загальної юрисдикції (а. с. 4).

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27 лютого 2018 року (справа № 34/2018) з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за договором від 23 квітня 2014 року № SAMDNWFC6 у розмірі 29 369,47 грн та 1 360 грн витрат з оплати третейського збору, а всього - 30 729,47 грн (а. с. 8). Вказане рішення третейського суду набрало законної сили.

Провадження у справах про надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів врегульовано главою 4 розділу ІХ ЦПК України.

Питання видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається судом за заявою особи, на користь якої прийнято рішення третейського суду (частина перша статті 483 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 486 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Положення ЦПК України, якими визначено право на звернення до суду, допускають угоду сторін про передачу спору на розгляд третейського суду. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом (частина четверта статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, тобто спір, який або вже існує, або може виникнути у майбутньому між сторонами договору.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» змінено регулювання підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, оскільки частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, відповідно до якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-2074цс15, положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України, зокрема, у постановах: від 27 січня 2016 року у справі № 6-2712цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15, а також у постановах Верховного Суду від 11 січня 2018 року у справі № 755/6219/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі 755/19269/15-ц.

Таким чином, відмовляючи узадоволенні заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» про видачу виконавчого документа про примусове виконання рішення третейського суду, апеляційний суд, як суд першої інстанції, правильно виходив з того, що Закон України «Про третейські суди» містить заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спір виник у зв`язку із захистом прав банку, а лише сама участь споживача, який не заявляє вимог про захист своїх прав, не може визначати справу, як справу щодо захисту прав споживачів, оскільки вони суперечать наведеному вище правовому висновку Верховного Суду України, який відповідає нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що нормами статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України встановлено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Таким чином, права банку, як учасника зобов`язальних правовідносин, не порушуються, оскільки він має право на звернення до державного суду за захистом свого порушеного права.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 24, 351, 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник