Справа № 645/936/18
Провадження № 2/645/120/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 липня 2019 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Ульяніч І.В.
секретарі судового засідання - Росада І.І., Савченко В.Ю.,
за участю представника позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та визнання права власності,
Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності. Згідно позову зазначила, що в 2003 році син позивача - ОСОБА_5 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Для придбання даної квартири син позивачки продав свою квартиру, яка належала йому на праві власності за адресою: АДРЕСА_2 , але йому не вистачало коштів на придбання спірної квартири та позивач надала синові 2500 доларів США, які отримала від продажу своєї квартири. Відповідач ОСОБА_3 ніякої участі у придбанні спірної квартири не приймала.
В 2014 році син позивача захворів, йому було поставлено діагноз: рак лівого головного бронху, в лютому 2015 року він був визнаний інвалідом 1 групи з онкозахворювання, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Через півроку після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_3 повідомила позивачці про договір дарування належної ОСОБА_5 квартири - ОСОБА_3 ..
Договір дарування позивач вважає недійсним та таким, що порушує права позивачки, у зв`язку із тим, що договір дарування був укладений 26.02.2015 року тобто за 7 днів до смерті ОСОБА_5 , який в останній місяць життя перебував у край тяжкому стані, хвороба швидко прогресувала і він постійно перебував у безпорадному стані, у нього був знесилений організм, він не міг здійснювати які-небудь дії й не міг говорити. ОСОБА_3 колола ОСОБА_5 знеболюючі ліки, які пригнічували нервову систему та позбавляли здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, оцінювати свій психічний стан та поведінку. Також зазначила, що договір дарування від 26.02.2015 року одним з подружжя другому подружжю частки у праві спільної сумісної власності не відповідає дійсності, так як спірна квартира належала на праві власності виключно ОСОБА_5. Вважала, що ОСОБА_5 не міг самостійно прийняти таке рішення, як укладання договору дарування, відповідачка скористалась його тяжкою хворобою та безпорадним станом та заволоділа квартирою. Позивач просила визнати договір дарування Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 від 26.02.2015 року недійсним та визнати за нею права власності на Ѕ частину вказаної квартири.
В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того позивач пояснила, що її син ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , позивач купила спірну квартиру для сина та оформила на нього. Син захворів, йому виписували знеболюючі ліки, що у складі мали наркотичні речовини, хворів приблизно 5 місяців до смерті. Вважала, що син через стан здоров`я не міг віддавати звіт своїм діям, тому договір дарування просила визнати недійсним.
У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила,заяви про розгляд справи за її відсутності та відзиву на позов не надала.
Враховуючи положення ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою позивача, проведено заочний розгляд справи.
Допитана в якості свідка ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_5 був її дядьком, ОСОБА_3 його дружина. За життя ОСОБА_5 її бабуся - позивач по справі, продала свою квартиру та придбала для її матері - будинок, а ОСОБА_5 - квартиру. ОСОБА_5 захворів, лікувався, йому потрібні були гроші на лікування в м. Києві, але не вистачало грошей. Запропонували продати квартиру ОСОБА_5 для його лікування, відповідачка сказала, що продасть свою квартиру, але це було проблематично. ОСОБА_5 приймав знеболюючі ліки - кетанов, налбуфен, відповідачка сама колола йому ліки 2-3 рази на день. Він не став проводити останню хіміотерапію. Позивач по справі допомагала ОСОБА_5 грошима та продуктами харчування. Свідок в останнє розмовляла із ОСОБА_5 за 3,5 тижня до його смерті приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 . За день до його смерті подзвонила відповідачка та сказала, що йому погано, вони приїхали до ОСОБА_5 , але він вже нікого не впізнавав. Відповідач повідомила, що ОСОБА_5 подарував їй частину квартири за місяць до смерті. Також свідок зазначила, що ОСОБА_5 за 24 дні до смерті не міг самостійно ходити в туалет, до психіатра ОСОБА_5 за допомогою не звертався.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 повідомив, що позивач його теща. ОСОБА_5 жив у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 .. Позивач продала свою квартиру та придбала квартиру ОСОБА_5. ОСОБА_3 повідомила про хворобу ОСОБА_5 сказала, що його поклали у лікарню. Родичі давали ОСОБА_5 гроші на хіміотерапію, запропонували продати його квартиру та придбати іншу, щоб були гроші на лікування. Із ОСОБА_5 спілкувались кожного дня, привозили продукти харчування, дзвонили йому, але він не міг розмовляти після 15 лютого. 5 березня 2015 року вони приїхали до ОСОБА_5 , але він їх не впізнав, викликали швидку допомогу, лікарі сказали, що у ОСОБА_5 зневоднення організму. Зазначив, що позивач після продажу своєї квартири, добавила 2800 доларів для придання квартири ОСОБА_5. Через півроку після смерті ОСОБА_5 їм стало відомо про договір дарування квартири. Також зазначив, що ОСОБА_5 він бачив за 1,5 місяці до його смерті, відвозив його в лікарню. ОСОБА_5 став погано себе прочувати із січні 2015 року, потім свідок його не бачив та приїхав лише в день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Які препарати виписували ОСОБА_5 свідку не відомо, але колола його ОСОБА_3 . До 10 лютого 2015 року він спілкувався із ОСОБА_5 нормально, пізніше не спілкувався.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 повідомила, що позивач її мати, ОСОБА_5 - брат. ОСОБА_5 захворів в вересні 2014 року, проходив хіміотерапію, в січні 2015 року їздив на консультацію в медрадіологію. ОСОБА_5 хотів продати свою квартиру щоб були кошти на лікування, але відповідачка запропонувала продати її квартиру, а мешкати в квартирі ОСОБА_5. В січні 2015 року він кинув лікування. Із ОСОБА_5 свідок розмовляла кожного дня по телефону, до нього не проходили лікарі онколог або терапевт. ОСОБА_5 свідок побачила на прикінці січня 2015 року, він погано їв, погано розмовляв, був слабкий, але впізнавав, із ним можливо було спілкуватись. Потім свідок побачила ОСОБА_5 04.03.2015 року він був знесилений, не розмовляв, не розумів, що відбувається. За тиждень до його смерті свідок з ОСОБА_5 не спілкувалась по телефону. Також зазначила, що лікарі ОСОБА_5 не бачили та не спостерігали, за повідомленням відповідачки, вона була у онколога, який призначав лікування та вона сама колола йому ліки. З приводу договору дарування із родичами розмови не було. Також свідок пояснила, що квартира, яка була продана перед купівлею спірної квартири належала ОСОБА_5 , він її продав та придбав спірну квартиру, а позивач добавила йому свої гроші на придбання квартири. На час придбання спірної квартири ОСОБА_5 перебував у шлюбі із відповідачкою. Про оформлення договору дарування ніхто нічого довго не знав, поки позивач не пішла оформлювати спадщину. З відповідачкою свідок не спілкується 3 роки. За яких обставин укладено договір дарування свідку не відомо.
Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно Договору дарування одним з подружжя другому подружжю частки у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру від 26.02.2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали договір, згідно якого подружжя за час перебування у шлюбі, зареєстрованого 27.07.2001 року за рахунок спільних коштів була придбана у спільну власність подружжя квартира АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 15.05.2003 року. Право власності на дану квартиру зареєстровано на чоловіка ( ОСОБА_5 ). Подружжя вважало, що частки їх в спільному майні, а саме - квартирі є рівними. За цим Договором чоловік безоплатно передав у власність, а дружина прийняла в дарунок 1/2 частку у праві власності на вказану квартиру. (а.с.10)
Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.05.2016 року та від 12.06.2018 року, вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2003 року та договору дарування від 26.02.2015 року (а.с.11-12,41)
Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_5 , вбачається, що його батьками зазначені - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.14)
Згідно копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_10 уклала шлюб із ОСОБА_11 03.10.2003 року та почала носити прізвище ОСОБА_12 (а.с.15)
Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18)
Також судом було встановлено, що ОСОБА_5 був інвалідом 1 А групи з онкозахворювання з 23.02.2015 року. 05.03.2015 року при прогресуванні захворювання помер вдома, тіло було направлено на розтин, де діагноз підтвердився.
Згідно копії висновку експерта № 470-С/15 від 09.04.2015 року було встановлено онкологічне захворювання ОСОБА_5 (а.с.65-67)
Згідно повідомлення КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 13.07.2018 року вбачається, що 04.03.2015 року службою ЕМД надавалось медичне обслуговування за викликом з приводу «погано онкохворому» гр. ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_1 . Більш детальну інформацію про порядок та обсяги надання медичної допомоги надати не змогли.
Згідно повідомлення «Міської поліклініки № 6» вбачається, що ОСОБА_5 в грудні 2014 року було встановлено діагноз: центральна бронхокарцинома лівого головного бронха, з приводу чого була проведена поліхіміотерапія в умовах ОЦО. На фоні лікування стан хворого погіршувався, виявлено рецидив захворювання, 23.02.2015 року був визнаний інвалідом 1А групи.
За клопотанням представника позивача ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2018 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза у відношенні ОСОБА_5
Призначена судом посмертна судово-психіатрична експертиза ОСОБА_5 не було проведена через відсутність медичної документації за зверненням ОСОБА_5 за життя до психіатра.
Згідно ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Підставою для визнання договору дарування недійсним позивач зазначив укладання договору особою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а також з тих підстав, що спірна квартира належала виключно ОСОБА_5 , тобто придбано в період шлюбу, але лише за особисті кошти ОСОБА_5.
Згідно ст. 233 ЦК України - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»п. 19 , 23 судам було роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Згідно ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом
Згідно ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, дослідивши усі надані сторонами докази в їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, суд прийшов до висновку про те, що підстав для визнання договору дарування спірної квартири не має. Судом встановлено, що відповідач та померлий ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період шлюбу придбали спірну квартиру, що була оформлена згідно договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_5 , але належала поддружжю на праві спільної сумісної власності. Належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів в підтвердження того, що квартира належала та була придбана за особисті кошти лише ОСОБА_5 або прийняття участі у придбанні спірної квартири позивачки надано не було. Судом встановлено, що ОСОБА_5 дійсно страждав на тяжку хворобу та був визнаний інвалідом 1 групи. Але доказів того, що в момент укладання угоди він через тяжку хворобу не міг усвідомлювати значення своїм дій та керувати ними, не було добровільного волевиявлення на дарування частини квартири або договір укладений на вкрай невигідних умова, надано не було, так як допитані в судовому засіданні свідки не бачили та не спілкувались із ОСОБА_5 на час укладання угоди також в цей момент він не спостерігався лікарями, тому через недоведенність позовних вимог, у задоволенні позову необхідно відмовити.
Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України - у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, тому суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_4 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , на підставі договору дарування одним з подружжя другому подружжю частки у прав спільної сумісної власності подружжя на квартиру від 26 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шевцовим С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 383, застосованні ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.06.2018 року.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 259, 263, 263-265 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та визнання права власності - відмовити.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст.ст. 284, 285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст заочного рішення виготовлений 11 липня 2019 року.
Суддя - І. В. Ульяніч