Справа № 303/6963/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/6963/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 грудня 2018 року, повний текст якого складено 28 грудня 2018 року, головуючий суддя Кость В.В., -

встановив:

09.11.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мотивуючи наступним.

Позивач є начальником Закарпатського обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою. 31.05.2018 від заступника начальника ліцею ОСОБА_13 . йому стало відомо, що профком ліцею отримав копію звернення вчителів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_9 , ОСОБА_3 і ОСОБА_10 від 31.05.2018 до начальника департаменту освіти і науки Закарпатської облдержадміністрації ОСОБА_31 щодо негативних явищ, які мають місце в навчально-виховному процесі, зокрема, щодо використання російської мови, наявності на стендах забороненої символіки, залякування начальником ліцею окремих працівників звільненням.

З огляду на таке звернення, позивач 08.06.2018 зібрав збори трудового колективу ліцею, на яких зазначені вчителі публічно підтвердили свою позицію, що змусило його та заступників доводити неправдивість заявленої та поширеної в такий спосіб інформації. Трудовий колектив більшістю голосів підтримав керівництво ліцею, а ініціаторам звернення оголосив громадську догану.

Однак, на цьому цькування позивача як керівника ліцею не припинилося, виявилося, що 08.06.2018 до вищевказаного департаменту надійшло ще одне звернення від колишніх працівників ліцею - вчителів та офіцерів-вихователів, у якому позивача було принижено як людину та офіцера.

Зміст цього листа співпадає з попереднім листом: методи керування з боку позивача називаються «володарюванням», вказується, що він начебто вмілий «маніпулятор», налаштовує ліцеїстів проти вчителів, збирає на них компромат, нібито здійснює тиск на вчителів, що загалом призводить до занепаду ліцею.

Це друге звернення підписали, зокрема, ОСОБА_2 і ОСОБА_11 , при цьому, слід зауважити, що напередодні (07.06.2018) відбулося чергове засідання у судовій справі за позовом ОСОБА_2 до ліцею про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, а ОСОБА_11 є колишнім заступником начальника ліцею і батьком ОСОБА_4 , який звільнився з ліцею за власним бажанням.

11.06.2018 до ліцею прибула комісія департаменту освіти і науки Закарпатської облдержадміністрації, яка не знайшла підтвердження фактам, що наводилися в зверненнях.

Попри це, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_3 звернулися до помічника народного депутата ОСОБА_6 , який на своїй сторінці у Facebook опублікував інформацію про те, що 07.08.2018 до нього як до помічника народного депутата звернувся колектив ліцею з приводу антиукраїнської позиції начальника ліцею, створення ним у колективі нездорової обстановки, через що кілька педагогів були вимушені звільнитися.

Такі неправомірні дії відповідачів негативно вплинули на психоемоційний стан позивача, він став більш дратівливим, неврівноваженим, змушений вживати заспокійливі ліки. Відповідачі спричинили позивачу моральних страждань, порушили його нормальний життєвий і робочий ритм. Позивач відома в Мукачеві та за його межами людина, нагороджений державними нагородами, проте, змушений виправдовуватися і спростовувати недостовірну інформацію, дії відповідачів є образливими і принизливими щодо нього. Позивачу завдано моральної шкоди, розмір компенсації якої з урахуванням тяжкості та тривалості моральних страждань він оцінює у 50000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на положення Конституції України та ЦК України щодо захисту честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 просив:

визнати, що поширені відповідачами відомості щодо нього про його антидержавну позицію у діяльності як начальника ліцею-інтернату, використання ним у виховному процесі та у спілкуванні виключно російської мови, наявність на стендах забороненої символіки, приниження педагогів і протиставлення їх офіцерам-вихователям, висміювання вчителів, погрози та залякування їх звільненням, пропагування корупції тощо є такими, що не відповідають дійсності;

зобов`язати:

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 публічно вибачитися;

помічника народного депутата ОСОБА_6 спростувати недостовірну інформацію щодо позивача та вибачитися;

стягнути з відповідачів солідарно на його користь моральну шкоду в сумі 50000,00 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28.12.2018 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, з того, що відповідачами реалізувалося право на звернення до уповноважених державних органів, а оціночні судження щодо дій позивача, який є посадовою особою, не підлягають доведенню щодо їх правдивості та спростуванню. Вимога про обов`язок вибачитися перед позивачем є неналежним способом захисту права.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, до скарги включив і заперечення щодо ухвали судді від 04.12.2018 про відкриття провадження в справі щодо визнання справи малозначною та її розгляд у спрощеному позовному провадженні.

Посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Крім того, зазначає, що відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_4 безпідставно звинувачують його фактично у вчиненні злочинів, а ОСОБА_6 поширив про нього неправдиву інформацію, надану ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Звернення ОСОБА_6 до Служби безпеки України та інших органів з приводу протиправної та антидержавної діяльності позивача за результатами перевірки не знайшло підтвердження щодо викладених у ньому обставин.

Щодо ухвали про відкриття провадження в справі вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано розглянув справу в спрощеному позовному провадженні як малозначну, оскільки дана справа за своїм змістом не може бути віднесена до категорії малозначних, а відповідне процесуальне рішення суду не є належно вмотивованим.

Просить оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляцію відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Бухтоярова О.В., вказують на її необґрунтованість, просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначають, серед іншого, що пред`явленням даного позову начальник ліцею намагався створити враження про відсутність з його боку неправомірності дій щодо цих відповідачів, позов яких про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди якраз розглядався судом. Саме позивач, його поведінка є причиною напруження в колективі, звільнення з нього фахових викладачів.

Звернення вчителів до органу управління освітою щодо дій начальника ліцею, неналежної постановки патріотичного виховання в ліцеї були цілком обґрунтованими, а підстави для цього звернення фактично знайшли своє підтвердження. Відповідачі реалізували належне їм законне право на звернення до органу влади, а позивач, обіймаючи посаду керівника ліцею та будучи публічною особою, повинен бути готовий до гострої критики.

Крім того, відповідач додав до апеляційної скарги скріншоти зі сторінками з соціальної мережі Facebook, де міститься інформація, поширенням якої обґрунтовувався позов, проте, ці матеріали не можуть слугувати доказами в справі, оскільки не були подані до суду першої інстанції та не відповідають вимогам цивільного процесуального закону щодо подання електронних доказів.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляцію зазначає, що рішення суду відповідає вимогам закону, а підстави для його скасування за апеляцією позивача відсутні. Окрім цього, відповідач не звертався 31.05.2018 до органу управління освітою, також не звертався до помічника народного депутата ОСОБА_6 , а на момент такого звернення взагалі вже не працював у ліцеї. Стосовно ж іншого звернення, то відповідачі реалізували своє конституційне право звернутися до уповноваженого державного органу з приводу діяльності керівника навчального закладу для перевірки відповідних фактів, навели певні оціночні судження, правдивість яких спростуванню і доведенню не підлягає. Факти і обставини, які спонукали до звернення для відповідної перевірки, в подальшому підтвердилися по суті, оскільки перевірка виявила відповідні недоліки в роботі позивача та ліцею.

Позов не був ані обґрунтований, ані доведений, позивач не врахував, що як публічна особа повинен бути відкритим для критики, що відповідає як українському законодавству, так і практиці Європейського суду з прав людини. Вимога позову про вибачення перед позивачем є неналежним способом захисту права.

Зрештою, сам позов є спробою тиску на відповідача, який пред`явив до ліцею позов про поновлення на роботі.

У спрощеному позовному провадженні суд розглянув справу правомірно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Захарчука І.І., які апеляцію підтримали, відповідача ОСОБА_4 , представника відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 адвоката Бухтоярової О.В., відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Осташука О.В., відповідача ОСОБА_5 , які апеляцію не визнали, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем з відповідних підстав вимог; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог, підстав позову, доводів і вимог апеляційної скарги, за наявними в справі та додатково поданими доказами; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ст. 13 ч. 1, ст. 83 ч. 8, ст. 367 ч.ч. 1, 3, 6 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України, іншого законодавства щодо поширення інформації, захисту честі, гідності, ділової репутації особи, відшкодування шкоди в редакції, чинній на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 5, 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, в тому числі, із заподіяння шкоди, а також із інших дій осіб, юридичних фактів, що породжують цивільні права та обов`язки;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів;

здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист, в тому числі, шляхом визначення підстав і предмета позову, формулювання позовних вимог, зміни підстав, предмета позову тощо;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів), обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач (відповідачі) - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом; позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів; кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно; участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 43, 48, 50, 51 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що, зокрема, не допускають множинного тлумачення, припущень, і за межі яких не вправі виходити суд ані першої, ані апеляційної інстанцій.

Таким чином, особа може звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних, оспорених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Встановлено, що полковник ОСОБА_1 є начальником Закарпатського обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою, розташованого в м. Мукачеві.

31.05.2018 педагогічні працівники ліцею ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_10 (5 осіб) письмово звернулися до начальника департаменту освіти і науки Закарпатської облдержадміністрації ОСОБА_31 по захист педагогічних працівників ліцею та з проханням розглянути питання про службову відповідність начальника ліцею ОСОБА_1 , заступника начальника ліцею з навчальної роботи ОСОБА_13 і заступника начальника ліцею з виховної роботи ОСОБА_32, копію звернення направили голові Закарпатської облдержадміністрації, голові МК профспілки ліцею, голові МК профспілки Мукачівського управління освіти та голові Закарпатської обласної організації профспілки працівників освіти (а.с. 12-14 т. 1).

У зверненні вказували, зокрема, на: грубе і безтактне ставлення керівників ліцею до педагогічних працівників; тиск на педагогів під час оцінювання ліцеїстів; погрози звільненням педагогам, які мають власну, відмінну від адміністрації, позицію, залякування їх із посиланням на те, що «…я здесь царь и бог…»; падіння дисципліни серед ліцеїстів; провал патріотичного виховання в ліцеї, використання в оформленні стендів забороненої в Україні символіки («георгіївська стрічка», герб і прапор країни-агресора Російської Федерації, герб в прапор СРСР); відсутність реакції на виконання ліцеїстами гімну Росії, вигуків «Слава Путіну!», «Слава Росії!»; висміювання вчителів, які використовують вітання «Слава Україні!»; виокремлення та заохочення адміністрацією «улюбленців» серед вчителів; протиставлення вчителів і офіцерів-вихователів, приниження та «витискання» педагогів; застосування на загальних зборах, педагогічних нарадах виключно російської мови; пропагування корупційних дій у зв`язку з атестацією педагогів. Такі обставини унеможливлюють творчу роботу вчителів та надання якісних освітніх послуг, розвалюють навчально-освітній процес. Через дії начальник ліцею за чотири роки його «правління» ліцей залишили понад 11 педагогів. На педагогічній раді, яка відбулася 23.05.2018, начальник ліцею в ультимативній формі повідомив, щоб група педагогів (які підписали це звернення) шукала собі нову роботу.

08.06.2018 колишні працівники ліцею ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_28, ОСОБА_29 та ОСОБА_30 (7 осіб) письмово звернулися до начальника департаменту освіти і науки Закарпатської облдержадміністрації ОСОБА_31 на захист вчителів, які протистоять свавіллю начальника ліцею ОСОБА_1 , копію звернення направили голові Закарпатської облдержадміністрації та голові Закарпатської обласної організації профспілки працівників освіти (а.с. 15-16 т. 1).

Ініціатори звернення зазначали недоліки в роботі ліцею, його занепад, стрімке падіння рейтингу через неправильне керівництво ліцеєм його начальником, надмірні амбіції та деструктивні методи останнього, через що звільняються працівники ліцею. Вказували на відсутність близько півроку в ліцеї психолога, на неправомірний тиск, який чиниться начальником ліцею, який діє методом «володарювання», на вчителів, на те, що керівник навчального закладу і офіцер не володіє українською мовою. На їх думку, справжня мета Ю.М. Захарова прикриваючись благородними намірами зруйнувати навчальний заклад, який раніше був на високому рівні. Огидним є те, що Ю. Захаров , маючи тривалий досвід служби в розвідці та контррозвідці, як вправний маніпулятор налаштовує ліцеїстів проти вчителів, виховуючи в них зневагу до педагогів.

Департамент освіти і науки Закарпатської облдержадміністрації листом від 27.06.2018 № Ко-2744/01-25 надав відповідь ОСОБА_5 на звернення від 31.05.2018, підписане нею разом з іншими чотирма працівниками ліцею (а.с. 39-43 т. 1). Орган управління освітою повідомив, зокрема, таке:

узгоджених рішень щодо створення сприятливих умов для роботи колективу в частині взаємодії між членами колективу, неухильного виконання ними посадових обов`язків прийнято не було;

порушення питання про дотримання такту і толерантності між адміністрацією та педагогами є небезпідставним;

є підстави говорити про своєрідний тиск з боку адміністрації закладу на педагогів-предметників при виставленні семестрового та річного оцінювання;

невключення до комісії, яка коригує результати оцінок за І і ІІ семестри, вчителів, які викладають предмети ( ОСОБА_9 , ОСОБА_5 ) може свідчити про упереджене ставлення до цих педагогів з боку адміністрації;

фактів низької дисципліни ліцеїстів, про які йшлося в зверненні, встановити не вдалося, оскільки рапорти чи доповідні записки від вчителів та офіцерів-вихователів адміністрацією не надано;

в організації національно-патріотичного виховання в ліцеї-інтернаті наявні певні недоліки, зокрема, відсутній контроль з боку начальника ліцею за виконанням річного плану…;

у ліцеї наявний стенд «Ти повинен бути гідним своїх великих предків» з інформацією про історію кадетства, який містить зображення державних символів колишнього Радянського Союзу, Польщі, Австро-Угорської імперії та Російської імперії, адміністрації ліцею рекомендовано оновити стенд та вилучити герби й прапори держав, які символізують тоталітаризм та агресію по відношенню до Українського народу;

фактів тиску на вчителів через використання ними патріотичних привітань, викрикування ліцеїстами антиукраїнських лозунгів та виконання гімну РФ не встановлено;

начальнику ліцею рекомендовано дотримуватися законодавства України та міжнародних норм щодо поваги честі та гідності педагогічних працівників;

стосовно виокремлення серед педагогічного колективу «улюбленців» встановлено, що заохочення працівників ліцею здійснювалося відповідно до встановлених правил;

під час атестації педагогічних працівників зауважень і претензій до ОСОБА_5 та ОСОБА_24 не було;

вимоги чи прохання давати хабара за проведення атестації керівники закладу не підтверджують і такі вимоги працівникам не висувалися;

звільнення працівників відбувалися у зв`язку із закінченням трудових договорів, виходом на пенсію та з інших передбачених законом підстав;

громадська догана, застосована 08.06.2018 на зборах трудового колективу ліцею щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_10 , є неправомірною;

з моменту призначення на посаду в 2013 році робота начальника ліцею ОСОБА_1 не визнавалася незадовільною;

відповідно до закону мовою освітнього процесу є державна мова, а вимогою до керівника навчального закладу є вільне володіння державною мовою, тому начальнику ліцею-інтернату ОСОБА_1 в черговий раз наголошено про використання державної мови на робочому місці;

за результатами розгляду звернення адміністрації закладу вказано на необхідність неухильного виконання вимог закону щодо надання освітніх послуг, їх якості, забезпечення належного навчально-виховного процесу, вжиття заходів задля уникнення конфліктних ситуацій у закладі, дотримання загальноприйнятих норм спілкування, недопустимості приниження людської гідності тощо;

констатовано, що з метою захисту порушених прав з боку начальника ліцею ОСОБА_1 як роботодавця заявники можуть звернутися до суду.

08.08.2018 помічник народного депутата України ОСОБА_33 скерував звернення на ім`я Голови Служби безпеки України ОСОБА_34, Генерального прокурора України ОСОБА_35 і Міністра освіти і науки України ОСОБА_36., примірники якого, що надійшли до Міністерства освіти і науки України 27.08.2018 (вх. № 22071/0/2-18) і до Управління СБУ в Закарпатській області 27.08.2018 (вх. № С-259), знаходяться на аркушах справи 22-23, 27-28 тому 1. Як зазначено зверненні, до помічника-консультанта народного депутата України 07.08.2018 звернувся педагогічний колектив Закарпатського обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою. З розмови з педагогами стало відомо про нездорову атмосферу, що склалася в колективі внаслідок дій начальника ліцею ОСОБА_1 , а саме:

провал патріотичного виховання ліцеїстів через антидержавницьку позицію начальника ліцею; ведення навчально-виховного процесу здебільшого на мові окупанта, країни-агресора (на російській мові); неодноразові висловлювання в присутності працівників ліцею проти Української державності; нестерпний тиск на педагогів, які ведуть навчальний процес українською, висміювання їх, погрози, примушування до написання заяв про звільнення; неодноразове наголошення начальником ліцею, що українська мова - це псяча мова, а він народився в СРСР, визнає тільки Радянський Союз, він патріот СРСР; у ліцеї використовується атрибутика Росії, «георгіївська стрічка»; начальник ліцею спілкується з ліцеїстами виключно російською, на зауваження колег каже: «я здесь Бог и царь, что хочу, то и буду делать…»; за останні роки під «царюванням» ОСОБА_1 багато працівників ліцею були змушені звільнитись за власним бажанням, оскільки не витримували психологічного тиску з боку керівництва.

Реагуючи на звернення педагогів ліцею та вважаючи реакцію департаменту освіти і науки Закарпатської облдержадміністрації на попередні звернення формальною відпискою, ОСОБА_33 просив про негайне розслідування свого звернення, оскільки через незаконні та, на його погляд, сепаратистські дії начальника ліцею відбувається «витискання» кваліфікованих педагогів та офіцерів-вихователів, патріотів України, що не сприяє розвитку ліцею.

З відповіді Управління СБУ в Закарпатській області від 07.09.2018 № 58/16/3-262/3112/25, наданій на запит представника ОСОБА_1 адвоката Захарчука І.І., вбачається, що Управління ініціювало перевірку викладених у зверненні помічника народного депутата України ОСОБА_37 фактів департаментом освіти і науки Закарпатської ОДА, за результатами якої вжито ряд заходів, однак, зазначені у зверненні факти свого підтвердження не знайшли (а.с. 26 т. 1).

Поряд із цим, у листі департаменту освіти і науки Закарпатської облдержадміністрації від 06.09.2018 № 01-17/3632, адресованому Управлінню СБУ в Закарпатській області (а.с. 29-30 т. 1), йдеться про те, що у ліцеї-інтернаті виявлено стенд «Ти повинен бути гідним своїх великих предків» з інформацією про історію кадетства, який містив зображення державних символів Австро-Угорської та Російської імперій, Польщі та колишнього СРСР, начальнику ліцею ОСОБА_1 вказано на те, що оскільки цей стенд не є експозицією музею, тематичної виставки тощо, то на зображення державного прапора та герба СРСР не поширюються вимоги частини 3 статті 4 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в України та заборону пропаганди їхньої символіки», за дорученням начальника ліцею зазначені зображення на стенді були вилучені. Крім того, рекомендовано адміністрації ліцею оновити стенд «Герої-визволителі України та Закарпаття від фашизму», замінити елементи, на яких зафіксовані зображення серпа і молота та свастики. Інших матеріалів, які б суперечили вимогам закону, не встановлено.

Підставами позову ОСОБА_1 слугували факти поширення щодо нього недостовірної, на його думку, інформації у зверненнях працівників ліцею-інтернату до департаменту освіти і науки Закарпатської облдержадміністрації від 31.05.2018, від 08.06.2018 та у соціальній мережі Facebook помічником народного депутата ОСОБА_6 . Інформація, наведена ОСОБА_6 у звернені від 08.08.2018 до Голови СБУ, Генерального прокурора України і Міністра освіти і науки України, та факт її поширення не слугували підставами позову, щодо цієї інформації вимоги не заявлялися. Тобто, йдеться саме про поширення ОСОБА_6 інформації в соціальній мережі Facebook. Щодо цих дій ОСОБА_6 як підстав позову колегія суддів зауважує таке.

На час розгляду справи судом першої інстанції у ній не було доказів поширення ОСОБА_6 конкретної інформації щодо ОСОБА_1 в контексті поставленого позивачем питання: відповідний текст, зміст інформації, час її поширення (оприлюднення), спосіб поширення з використанням соціальної мережі Facebook. Не посилався на такі конкретні обставини щодо поширення інформації позивач і в своїй заяві. Позивач не виконав свого обов`язку доказування факту поширення відповідної інформації шляхом подання на цій стадії процесу належного доказу або належним чином засвідченої копії письмового та/або електронного доказу, рівно як і не обґрунтував об`єктивну неможливість своєчасного подання відповідних доказів як це вимагається цивільним процесуальним законом (ст. 12 ч. 3, ст. 13 ч. 1, ст. 43 ч. 2 п. 4, ст. 81 ч.ч. 1, 5, ст. 83 ч.ч. 1, 2, 4, 5, 8, 9, ст.ст. 95, 100, ст. 175 ч. 3 п.п. 5, 8, ст. 177 ч.ч. 1, 5 ЦПК України).

Текст (скріншот) з веб-сторінки соціальної мережі (без вказівки на назву цієї мережі) позивач ОСОБА_1 додав лише до апеляційної скарги. Наявний текст (а.с. 15-18 т. 2) та додана до нього копія звернення від 08.08.2018 до Голови СБУ, Генерального прокурора України і Міністра освіти і науки України (а.с. 19 т. 2) свідчать про те, що 08.08.2018 ОСОБА_6 поширив у соціальній мережі власне це звернення до вказаних службових осіб, а також відтворив його зміст у вигляді окремого тексту (посту в соціальній мережі). Таким чином, ОСОБА_6 не поширював інформації, відмінної від тієї, по перевірку якої він офіційно звернувся до уповноважених державних органів.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 поклав доводи про недостовірність, неправдивість поширеної щодо нього відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 інформації, яка ганьбить, принижує честь, гідність і ділову репутацію. Позивач поставив питання про солідарну відповідальність відповідачів за їхні дії та за завдану моральну шкоду.

Водночас є встановленим, що йдеться про три окремі епізоди, учасниками яких є три групи осіб, склад яких не співпадає між собою: звернення від 31.05.2018 підписали п`ять осіб - ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_10 ; звернення від 08.06.2018 підписали сім осіб - ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17, ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30; інформацію в мережі Internet поширила одна особа - ОСОБА_6 .

Апеляційному суду позивач ОСОБА_1 пояснив, що: має претензії до всього змісту звернень та поширеної інформації, але вважає організатором звернень ОСОБА_2 , тому коло відповідачів визначав на свій розсуд і не пред`являв вимог до інших осіб, які підписували звернення; він не має доказів того, що до ОСОБА_6 зверталися і надали йому інформацію саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , однак, вважає, що зверталися ці особи, оскільки їм була раніше відома відповідна інформація, яку вони й надали. Присутні в засіданні апеляційного суду відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заперечили свою зустріч із ОСОБА_6 .

За сукупністю норм ст. 13 ч.ч. 2-4, ст. 269 ч. 1, ст. 270 ч. 1, ст. 273 ч. 3, ст. 275, ст. 277 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 302 ч. 2 ЦК України, ст. 28 ч. 1 Закону України «Про інформацію» (Закон № 2657-XII), ст. 37 ч. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», із урахуванням положень ст. 8 ч. 1 ЦК України, достовірність негативної інформації, поширеної про особу, належить доводити її поширювачу.

Згідно зі ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений Главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. При цьому, скористатися своїм правом на захист від позову, зокрема, виконати процесуальний обов`язок стосовно доведення достовірності інформації, спростування доводів позивача відповідач може лише за умови належного обґрунтування позову щодо інформації, про яку йдеться, та пред`явлення до нього конкретних вимог.

При вирішенні спору суду необхідно встановити та належним чином оцінити відповідність змісту поширених відповідачами текстів, у яких, як вважав позивач, відносно нього поширені недостовірні дані, саме інформації в розумінні закону (будь-яких відомостей та/або даних, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді - ст. 1 Закону № 2657-ХІІ) та ст.ст. 200, 277 ЦК України, визначити характер такої інформації та враховувати різницю між фактичними твердженнями та оціночними судженнями. Ці обставини з`ясовуються виходячи з формулювання підстав і предмета позову та з наявних доказів.

За змістом позиції позивача, він виходив апріорі з недостовірності всіх поширених відповідачами відомостей без розрізнення фактів і оціночних суджень, позаяк не сформулював відповідного прохання з наведенням відповідного обґрунтування, які саме слова, вирази, частини тексту (звернень) і яких саме текстів, звернень є недостовірними, такими, що принижують честь, гідність, ділову репутацію. Позивач залишив поза увагою те, що є три епізоди поширення інформації, які він наводить, і вимоги щодо кожного з яких (конкретна інформація, конкретні слова, фрази, речення у відповідному зверненні, тексті) не формулювалися. Вимога визнати недостовірною інформацію про певні дії і певну поведінку позивача, сформульована в загальній формі (перелік певних тверджень, який не є вичерпним (завершення переліку словом «тощо)), неналежності та неконкретності визначення предмета позову не усуває.

За таких умов, суд не вправі на свій розсуд визначати, вибирати слова, вирази, частини тексту, що їх слід вважати (визнавати) недостовірними. Отже, конкретна інформація, яку позивач вважає недостовірною, неправдивою, принизливою, такою не визнавалася, дії відповідачів неправомірними теж не визнавалися і позивач про це не просив, тоді як встановлення таких фактів, визнання обґрунтованими відповідних вимог має значення для вирішення питання про відшкодування позивачу шкоди, завданої відповідними діями.

Особа вправі вимагати повного відшкодування завданої їй винними неправомірними діями іншої особи (зокрема, порушенням особистого немайнового права) моральної шкоди (ст.ст. 23, 280, 1167 ЦК України), відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди, проте, розмір шкоди доводиться потерпілим. Солідарний обов`язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання; у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ст. 541, ст. 543 ч. 1 ЦК України); особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 ЦК України).

За змістом солідарного обов`язку боржників, у т.ч., солідарної відповідальності заподіювачів шкоди, особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов`язаним сукупними діями або діями з єдністю наміру. У контексті справи, виходячи з підстав і предмета позову, з урахуванням наведених норм закону та положень ст. 62 Конституції України, вина особи у поширенні недостовірної інформації та заподіянні цим шкоди потерпілому має індивідуальний характер, особа відповідальна за власні дії, хоча б такі й були вчинені спільно з іншими особами, що потягли відповідні наслідки для потерпілого. Ці обставини є предметом доказування (ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Тобто, пред`явивши вимоги до всіх відповідачів разом і зажадавши солідарного відшкодування шкоди, не розмежовуючи дії та відповідальність відповідачів за різними епізодами, позивачу належало довести виникнення у всіх відповідачів разом саме солідарного обов`язку відшкодувати шкоду, завдану спільними діями або діями з єдністю наміру, за обставинами справи - умисними спільними чи скоординованими конкретними діями, вчиненими в трьох епізодах.

Відповідачі заперечували проти позову. Позивач ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді не спростував цих заперечень, не надав доказів, які б із належною і достатньою обґрунтованістю та переконливістю вказували на вчинення відповідачами таких спільних протиправних дій і спільне заподіяння моральної шкоди. В тому числі, у справі не доведені обставини, які б давали підстави для покладення відповідальності на відповідних осіб за дії, які стосуються епізодів щодо поширення інформації та заподіяння позивачу шкоди (відповідно до його правової позиції), у яких такі особи участі не брали. Сама по собі певна пов`язаність інформації щодо опису відповідних обставин, дій позивача не є свідченням спільності умислу та дій ініціаторів цих звернень, що з них лише частина є відповідачами, які діють у цивільних відносинах самостійно (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 24, 26, 30 ЦК України), і протилежного в справі не встановлено та не доведено.

Насамкінець, стосовно солідарної відповідальності за поширення недостовірної інформації, заподіяння цим моральної шкоди колегія суддів констатує, що відповідальність за такі дії несуть всі ініціатори звернень. Пред`явлення позову лише до частини з цих осіб, тоді як до решти позивач, як пояснив апеляційному суду, претензій не має, хоча одночасно має претензії до всього змісту звернень та поширеної інформації, не узгоджується з правилами щодо солідарної відповідальності. Таку позицію позивача не можна визнати послідовною та обґрунтованою.

Відтак, підстави, що випливають із вищенаведених норм закону та положень ст.ст. 27, 28, 31 Закону № 2657-ХІІ, для солідарної відповідальності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за вимогами, пред`явленими ОСОБА_1 , відсутні, а відповідні доводи позивача ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Понад те, пред`явивши вимоги саме про солідарну відповідальність, підтримуючи саме таку правову позицію в апеляційному суді, відповідним чином її умотивувавши, позивач визначив фактичні та правові підстави позову, визначив підстави і межі судового розгляду у суді як першої, так і апеляційної інстанції, які не вправі за ці межі виходити.

Заперечуючи пред`явлені до них вимоги, відповідачі зазначали, що діяли правомірно, позаяк реалізували передбачене законом право на звернення до державних органів. Така правова позиція обґрунтована.

Кожен має право на повагу до його гідності; кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно поширювати інформацію в обраний ним спосіб; усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст.ст. 28, 34, 40 Конституції України). Зазначеному відповідають положення ЦК України (зокрема, ст.ст. 200, 201, 269-271, 275, 297, 299, 302), Закону № 2657-XII (зокрема, ст.ст. 1, 3, 5, 9, 10), Закону України «Про звернення громадян» (зокрема, ст.ст. 1, 2, 14-20), якими передбачено законодавчі механізми реалізації відповідних прав. Цими ж нормами, а також ст. 32 Конституції України визначено, що здійснення відповідних прав може бути обмежене для захисту репутації або прав інших людей, а суб`єкт відносин у сфері інформації вправі судовим порядком вимагати захисту його порушених особистих немайнових прав, в тому числі, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди, завданої таким порушенням.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), підписаної в Римі 04.11.1950 і ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, право на свободу вираження поглядів включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади, здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб. Конвенція та практика Європейського суду з прав людини застосовуються судами при розгляді справ як джерело права (ст. 9 Конституції України, ст.ст. 14-16, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Європейський суд з прав людини керується своєю попередньою практикою і тлумачить Конвенцію та протоколи до неї, розглядаючи фактичні обставини конкретної справи в світлі вимог сьогодення.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ст. 277 ч. 1 ЦК України). Водночас Закон № 2657-ХІІ встановлює, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири); оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості; якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ст. 30 ч.ч. 1, 2).

Вирішуючи справу «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) від 08.07.1986 (заява № 9815/82) Європейський суд з прав людини зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження… Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» (Handyside v. The United Kingdom) від 07.12.2976 (заява № 5493/72) суд висловив позицію, що свобода вираження поглядів є однією з основоположних підвалин демократичного суспільства…. Це стосується не тільки «інформації» та «ідей», що сприймаються доброзичливо або оцінюються як неагресивні чи нейтральні, але й тих, що ображають, шокують або викликають занепокоєння у суспільстві чи серед будь-якої частини його населення…. Такими є вимоги плюралізму, терпимості та широти поглядів….

Водночас у «справі Лінгенс…», у справах «Де Аес і Гейсельс проти Бельгії» (De Haas and Gijsels v. Belgium), від 24.02.1997 (заява № 19983/92), «Праґер і Обершлік проти Австрії» (Prager and Oberschlick v. Austria) від 26.04.1995 (заява № 15974/90) Європейський суд з прав людини вказував на значення, яке має наявність чи відсутність достатньої фактичної основи для такого судження, оскільки навіть оціночне судження без будь-якої фактичної основи може бути надмірним. Аналогічні висновки щодо різниці між фактами та оціночними судженнями, пов`язаності судження з фактичним базисом, можливості оцінки такого судження як перебільшення за відсутності для нього будь-якого фактичного підґрунтя зроблені Європейським судом у справі «Українська Прес-Група проти України» (Ukrainian Media Group v. Ukraine) від 29.03.2005 (заява № 72713/01). Зазначені висновки Європейського суду з прав людини містяться і в інших його рішеннях.

Будучи керівником ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою, позивач ОСОБА_1 був більш відкритим для критики, в усякому випадку - порівняно з вчителями, офіцерами-вихователями, щодо його особистих, професійних, ділових якостей, поведінки, оцінки стану справ у ліцеї. В умовах агресії Російської Федерації проти України, що триває, оцінка дій керівника цього закладу освіти в контексті національно-патріотичного виховання ліцеїстів, належного забезпечення виховного процесу в ліцеї, зокрема, належної робочої атмосфери в педагогічному колективі, набуває особливої актуальності. У відповідних зверненнях педагогів, колишніх працівників ліцею та помічника народного депутата йшлося насамперед про критичну оцінку особистих, професійних і ділових якостей позивача, неналежне володіння ним українською мовою, надмірне та недоречне використання російської мови в офіційній обстановці та навчальному процесі, недоліки у постановці виховного процесу, неправильну та недопустиму поведінку позивача щодо членів педагогічного колективу, ліцеїстів, наявність в ліцеї недоречної атрибутики тощо та загалом про незадовільний, на думку ініціаторів звернень, стан справ у ліцеї.

При цьому, одночасно містилися судження, які можна віднести безпосередньо до оцінки особи позивача та інші, що їх можна віднести до оцінки стану справ у ліцеї. Звернення скеровувалися офіційно, з метою перевірки дій керівника ліцею, стану справ у навчальному закладі та подальшого виправлення недоліків, що відповідає як наведеним вище нормам законодавства, так і суті положень ст.ст. 6, 7, 24, 26, 54, 58, 62, 64, 65, 69 та інших норм Закону України «Про освіту», за сукупністю яких члени педагогічного колективу не можуть бути позбавлені права звертатися встановленим порядком до органу управління освітою, до інших державних органів і посадових осіб по вирішення питань, що виникають у діяльності навчального закладу. Як убачається з вищевказаних листів департаменту освіти і науки Закарпатської ОДА та з інших матеріалів справи, для суджень і міркувань, висловлених у зверненнях та в поширеній у соціальний мережі Facebook інформації, існувала певна фактична основа.

Таким чином, звертаючись до відповідних уповноважених органів і посадових осіб щодо дій керівника закладу освіти відповідачі реалізували своє право, передбачене Конституцією і Законами України на звернення до таких органів і посадових осіб із повідомленням, інформацією про неналежні, на їх переконання, дії та поведінку позивача з метою їх перевірки та правової оцінки відповідно до компетенції цих органів і посадових осіб. Та обставина, що в ході перевірки відповідна інформація, що була повідомлена особою у наведений спосіб, може не знайти свого підтвердження (повністю чи частково), сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, що ґрунтується на факті такого звернення особи. Докази наявності у зверненнях відповідачів завідомо неправдивої інформації в справі відсутні, рівно як відсутні й підстави кваліфікувати відповідну інформацію як подану в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Такі дії є правомірними, а тому не можуть кваліфікуватися як поширення недостовірної інформації.

Посилання позивача на захист своєї правової позиції в справі щодо неправомірності дій відповідачів на пункт 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сірик проти України» (Siryk v. Ukraine) від 31.03.2011 (заява № 6428/07), в якому вказано, що «…Суд у кількох справах зазначав, що може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов`язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають», не спростовує вищевикладеного. По-перше, у справі не йдеться про зазначені в цьому пункті напади відповідачів на позивача. По-друге, посилання на цей пункт судового рішення зроблене поза контекстом цього рішення, яке в інших пунктах (зокрема, п.п. 39, 40, 42, 43, 44, 46, 47, 48) та у висновку суду про встановлення порушення статті 10 Конвенції за своїм змістом у цілому якраз підтверджує право особи звертатися (скаржитися) до уповноважених державних органів із метою перевірки дій та поведінки службової, посадової особи, яка, в свою чергу, є більш відкритою для критики, аніж інші особи, підтверджує допустимість критики навіть у разі дещо надмірно емоційного формулювання оціночних суджень, які можуть наводитися поряд із певними фактичними обставинами, та вкотре підтверджує те, що вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку. Тож зазначене рішення суду не суперечить іншим наведеним вище рішенням, відповідній правовій позиції Європейського суду з прав людини, помилково трактується позивачем на його користь і натомість підтверджує правову позицію у справі відповідачів.

Відтак, дії відповідачів є правомірними, іншого у справі не встановлено та не доведено. У контексті справи та з урахуванням встановленого, зокрема, щодо змісту звернень, визначальним є саме факт реалізації відповідачами права на відповідні звернення, що підлягають перевірці та оцінці адресатами, а не власне їх зміст. Тож у справі не встановлено фактів поширення відповідачами негативної інформації у розумінні закону про позивача, відсутні й підстави для солідарної відповідальності відповідачів за позовом. Особа не може бути притягнута до цивільно-правової відповідальності за реалізацію права на звернення до органів влади, що мали місце в даному випадку і перевірялися встановленим порядком. Доводи позивача, докази, на які він посилався у ствердження свої вимог, цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції дійшов правильних по суті висновків у справі, в цілому правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, якими вони регулюються, дав загалом вірну оцінку наявним на час судового розгляду доказам. Суд не мав підстав для задоволення необґрунтованого та недоведеного позову, правильно відмовив у вимогах позивача ОСОБА_1 про визнання недостовірними відомостей про нього, що їх він в обраний для судового захисту спосіб вказував у заяві, про зобов`язання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 публічно вибачитися, а ОСОБА_6 спростувати недостовірну інформацію щодо позивача та вибачитися, а також у похідній вимозі про солідарне відшкодування моральної шкоди, сама по собі необґрунтованість по суті та недоведеність якої за таких умов значення не має. Обґрунтованими є висновки суду й про безпідставність вимоги про спростування оціночних суджень, про неналежність вибачення відповідачів перед позивачем як способу захисту права.

Апеляційний суд погоджується з цими висновками по суті та додатково до викладеного вище зазначає, що вимога до відповідача ОСОБА_6 про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію про позивача не вказує ані на конкретну інформацію, яку належить спростувати, ані на конкретний спосіб такого спростування і така вимога є недопустимою вже лиш тому, що є неконкретною, а в разі задоволення позову рішення суду не може бути виконане відповідно до встановленої законом процедури.

Поряд із цим, суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права, чим, серед іншого, обґрунтовується апеляційна скарга. Так, ухвалою від 04.12.2018 відкрито провадження в справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними матеріалами (а.с. 175-176 т. 1).

За приписами ЦПК України:

спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи; загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні; для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ст. 19 ч. 4 п.п. 1, 4, ч. 2, ч. 6 п.п. 1, 2);

у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї статті 274 ЦПК України (ст. 274 ч. 2).

Своє процесуальне рішення розглядати справу у спрощеному позовному провадженні суддя вмотивував посиланням на ст. 19 ч. 6 п. 2 ЦПК України, тобто, виходив із того, що це справа незначної складності, визнана судом малозначною.

З таким процесуальним рішенням погодитись не можна. Питання складності справи та кваліфікації справи внаслідок такої оцінки як малозначної є оціночними, вирішення цих питань залежить від характеру спору, особливостей спірних правовідносин, підстав і предмета позову, кількості учасників справи тощо. Позов про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, поданий керівником навчального закладу до п`яти відповідачів, який стосується дій осіб у трьох епізодах та обстановки в навчальному закладі вже лише через свій предмет і підстави, а також через кількість учасників вказує на те, що справа не може бути віднесена до нескладних і малозначних. Такий спір є особистісним, пов`язаним із особистим, суб`єктивним сприйняттям позивачем дій відповідачів, із характером і глибиною відповідних переживань, моральних страждань.

За специфікою доказування вимог про захист честі та гідності особи, про відшкодування моральної шкоди, яке не охоплюється суто письмовими доказами, необхідним є передусім пояснення позивача в судовому засіданні щодо підстав таких вимог, характеру і тривалості моральних страждань, в чому саме полягає порушення честі та гідності, обставин, з яких він виходив при визначенні розміру моральної шкоди, у разі пред`явлення вимог до кількох відповідачів - обставин, з яких він виходив щодо кожного з відповідачів, щодо вини відповідачів тощо. Відповідно, права на участь у процесі, на заперечення, з`ясування обставин і т.ін. мають і відповідачі. Істотним є безпосереднє сприйняття судом пояснень насамперед позивача. Лише за цих умов може йтися про повне, всебічне та об`єктивне встановлення і з`ясування обставин справи, перевірку доводів сторін, їх оцінку за внутрішнім переконанням суду, що не досягається засобами спрощеного позовного провадження, тим більше, без повідомлення сторін, у справі, що розглядається.

Суд першої інстанції залишив наведене поза увагою, відповідні доводи апеляції обґрунтовані.

Виходячи з викладеного, апеляцію позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції яке з підстави, передбаченої ст. 376 ч. 2, ч. 3 п. 7 ЦПК України підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового рішення через розгляд судом у порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, слід скасувати та ухвалити рішення, яким у необґрунтованому та недоведеному позові відмовити. Ухвала про відкриття провадження в справі скасування не потребує, оскільки провадження в справі здійснювалося, за його результатом ухвалено рішення, ця вимога поглинається вимогою про скасування рішення суду з відповідної процесуальної підстави і вирішується шляхом ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 2, ч. 3 п. 7, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 грудня 2018 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 25 липня 2019 року.

Судді