Головуючий суду 1 інстанції - Дідоренко А.Е.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 417/6784/18
Провадження № 22-ц/810/471/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І.О.,

суддів Гаврилюка В.К., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Марківського районного суду Луганської області від 10 травня 2019 року, ухваленеу складі судді Дідоренко А.Е. 10.05.2019 року в смт.Марківка

у цивільній справі за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державний нотаріус Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальов Анатолій Олексійович про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом в частині включення до складу спадщини недоотриманих страхових виплат

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі Фонд) звернулось до суду із зазначеним позовом, в обгрунтування якого посилалось на те, що 13.06.2017 року державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О. ОСОБА_1 видане свідоцтво про право на спадщину за законом №316 (спадкова справа №146), згідно з яким державний нотаріус посвідчує, що на підставі ст.1265 ЦК України, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1933 року народження, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його онук - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В свідоцтві про право на спадщину за законом від 13.06.2017 №316 зазначено: «Спадщина, на яку видане зазначене свідоцтво, складається з: страхових виплат, що знаходяться на зберіганні у Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області, в сумі 74276,30 грн. Ці невиплачені страхові кошти належать померлому, на підставі довідки виданої 28.02.2017 року за №02/415, управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області».

Позивач, посилаючись на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Луганську, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території та не здійсніло переміщення у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, у зв`язку з чим нарахування та виплата страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у відділенні м.Луганська припинено з 01.12.2014 року, а справи потерпілих, які знаходились на обліку у даному відділенні, та всі інші документи залишились у приміщенні даного відділення у м.Луганську, вважає, що право на одержання страхових виплат мають особи за умови переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Натомість, як зазначає позивач, потерпілий ОСОБА_3 за період з 01.12.2014 року по 22.06.2016 року не звертався з відповідною заявою до робочих органів Фонду, що знаходяться на території підконтрольній владі України, у зв`язку з чим, позивач вважає, що потерпілому ОСОБА_3 фактично нараховані та залишились невиплаченими щомісячні страхові виплати лише за червень-листопад 2014 року на загальну суму 16552,26 грн, а щомісячні страхові виплати за період з 01.12.2014 по 22.06.2016, могли бути нараховані ОСОБА_3 лише на підставі його заяви до робочого органу Фонду за фактичним місцем його проживання (перебування), а тому державним нотаріусом неправомірно включена до складу спадщини ОСОБА_1 недоотримана його дідом ОСОБА_3 сума страхової виплати в розмірі 57724,04 грн., за період з 01.12.2014 по 22.06.2016. Просив суд визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.06.2017 року №316, видане державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О. недійсним в частині включення до складу спадщини ОСОБА_1 недоотриманої його дідом ОСОБА_3 суми страхової виплати в розмірі 57724 грн за період з 01.12.2014 року по 22.06.2016 року.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 10 травня 2019 року у задоволенні позову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Державний нотаріус Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальов Анатолій Олексійович про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом в частині включення до складу спадщини недоотриманих страхових виплат відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення Марківського районного суду Луганської області від 10 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області задовольнити щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.06.2017 року № 316, виданого державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О. недійсним в частині включення до складу спадщини ОСОБА_1 недоотриманої його дідом ОСОБА_3 суми щомісячних страхових виплат в розмірі 57724,04 грн за період з 01.12.2014 року по 22.06.2016 року та стягнути з відповідача сплачений судовий збір в сумі 4405,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 щомісячні страхові виплати в разі часткової чи повної втрати працездатності за період з 01.12.2014 року по 22.06.2016 року спадкодавцю нараховані не були, а тому в розумінні ст.1227 ЦК України не можуть належати спадкодавцю та не можуть входити до складу спадщини. Потерпілий ОСОБА_3 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Луганську, яке не перемістилося у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження у повному обсязі. Так, в довідці Управління від 28.02.2017 року № 02/415 зазначено: « Потерпілому ОСОБА_3 нараховані та невиплачені щомісячні страхові виплати за червень- листопад 2014 року у сумі 16552,26 грн. Також необхідно донарахувати потерпілому щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 року до 22.06.2016 року та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року на суму 57724,00 грн». З витягу реєстру потерпілих від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань вбачається, що потерпілому ОСОБА_3 нараховані та несплачені щомісячні страхові виплати за червень-листопад 2014 року в сумі 16552,26 грн. За період з 01.12.2014 року до 22.06.2016 року щомісячні страхові виплати потерпілому ОСОБА_3 не нараховані.

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи вийшов за межі заявлених позовних вимог, чим порушив норми процесуального права, а саме надав правову оцінку діям органів Фонду соціального страхування щодо припинення потерпілому ОСОБА_3 щомісячних страхових виплат, та на підставі наданої оцінки щодо неправомірності таких дій органів Фонду, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області.

Відповідач, представник відповідача та третя особа, яких повідомлено належним чином про час, дату і місце розгляду справи,, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі зазначених осіб за участю представника позивача-скаржника Заброднього Є.О.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника Заброднього Є.О., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що потерпілий ОСОБА_3 не був зобов`язаний переміщуватися з тимчасово окупованої території України для звернення про продовження страхових виплат, відсутність такого звернення не є підставою для припинення страхових виплат, а тому державний нотаріус правомірно видав свідоцтво про право на спадщину за законом.

Колегія суддів судової палати вважає, що такі висновки суду відповідають вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Луганську.

Згідно запиту державного нотаріуса Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальова А.О.№ 48 від 17.02.2017 року у Фонду витребувано інформацію про залишок невиплачених страхових виплат спадкодавця ОСОБА_3 , а.с.7.

Відповідно до довідки Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 28.02.2017 за №02/415 ОСОБА_3 , що мешкав за адресою: АДРЕСА_1 не виплачено щомісячні страхові виплати за червень-листопад 2014 року на загальну суму 16552,26 грн. Також, необхідно донарахувати ОСОБА_3 щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 року по 22.06.2016 року (включно) та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року на суму 57724,04 грн. Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 74276,30 грн, а.с.8.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМО №053374 від 13.06.2017 року, виданого державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О., ОСОБА_1 є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 , до якого, на підставі довідки, виданої 28.02.2017 року № 02/415 управлінням виуонавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області, входять страхові виплати в сумі 74276,30 грн, спадкова справа №146, зареєстрована в реєстрі за №316, а.с.4.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Правовий аналіз вказаних норм свідчить про те, що до складу спадщини входить сума страхових виплат, які були нараховані, але не отримані спадкодавцем за життя.

Також судом встановлено, що відповідно до копії заяви від 13.07.2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області з заявою про виплату ОСОБА_1 , як спадкоємцю страхових виплат померлого ОСОБА_3 в сумі 74276,30 грн, а.с.5.

Листом від 31.07.2017 року №06/1668 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області роз`яснило ОСОБА_2 , що відповідно до Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №20 від 11.12.2014 року, особи, які тимчасово переміщені, мають право на отримання належних страхових виплат безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085-р визначено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1276-р «Про внесення змін у додатки 1 і 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085 внесені зміни до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. До складу визначених переліком населених пунктів увійшло м.Луганськ, де за життя мешкав ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з позовної заяви Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області, останнє, посилаючись на те, що потерпілий ОСОБА_3 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Луганську, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території України та яке не здійснило переміщення у населені пункти на території, на яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, а також на те, що потерпілий ОСОБА_3 за життя не звертався з відповідною заявою до робочих органів Фонду, що знаходиться на території підконтрольній владі України та не підтвердив факт взяття його на облік, як внутрішньо переміщеної особи, що, як вважає позивач, свідчить про те, що потерпілий ОСОБА_3 не набув права на щомісячні страхові виплати в сумі 57724,04 грн. за період з 01.12.2014 року по день смерті, а спадкоємець останнього ОСОБА_1 не має права на отримання зазначеної суми страхових коштів, та просив суд визнати свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним в частині включення до складу спадщини недоотриманої спадкодавцем суми страхової виплати.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно зазначено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживання.

Жоден Закон України не містив і не містить такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, закріплено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Колегія суддів вважає, що позивачем не спростована наявність за життя права ОСОБА_3 на отримання страхових виплат, виплата яких останньому була призначенна безстроково, а також не надано належних та допустимих доказів припинення Фондом цих виплат у період з 01.12.2014 року по 22.06.2016 року, відповідної постанови Фонду матеріали справи не містять.

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 21 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Згідно зі статтею 28 вказаного Закону грошові суми, які відповідно до статті 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Статтею 40 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК.

Статтею 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено припинення страхових виплат: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Колегія суддів не приймає до уваги довід апеляційної скарги про те, що відділення, яке провадило виплату страхових виплат спадкодавцю ОСОБА_3 не перемістилося з тимчасово неконтрольованої на контрольовану територію України, оскільки такої підстави для припинення страхових виплат Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено.

Статтею 2 Закону України від 18 січня 2018 року №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі - Закон № 2268-VIII) передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Цей закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Це знаходить своє підтвердження і в п. 2ст. 4 цього Закону, де зазначено, що цілями державної політики є, зокрема,захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та п.п. 1, 3, 4 статті 6 вказаного Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб.

Ненадання особою, яка не є внутрішньо-переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для невиплати страхових виплат та не є підставою для втручання у право власності на страхові виплати, які були раніше призначені.

Відповідно до п.25 рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти Україн» зазначено, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

На підставі викладеного, колегія суддів судової палати, вважає, що неотримані суми страхових виплат, які належали померлому входять до складу спадщини і позивач, як спадкоємець померлого, має право на їх отримання в порядку спадкування. Висновок суду першої інстанції в цій частині правильний і відповідає вимогам закону.

Позивачем не спростовано право відповідача на спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_3 .

Щодо реєстрів потерпілих від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, а.а.с.52-65, на які посилається предствник скаржника, то колегія суддів вважає, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у своїй довідці від 28.02.2017 за №02/415, наданій на запит державного нотаріуса Ковальова А.О., підтвердив необхідність донарахування Фондом потерпілорму ОСОБА_3 щомісячних страхових виплат з 01.12.2014 року по 22.06.2016 року (включно) та доплати по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року на суму 57724,04 грн , а.с.8.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм матеріального права.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, чим порушив норми процесуального права.

Встановлення судом першої інстанції обставин щодо припинення щомісячних страхових виплат ОСОБА_3 свідчить про виконання судом вимог щодо ухвалення рішення на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи (ч.5 ст.263 ЦПК).

Також, відповідно до п.2 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд має право вирішити питання, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.

Колегія суддів відхиляє довід апеляційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення грунтується на оцінці судом дій відповідача, оскільки зазначений довід не відповідає висновкам суду першої інстанції щодо наявності права у відповідача на спадкування страхових виплат, не отриманних за життя спадкодавцем, за відсутності вини останнього, а також відсутності підстав для висновку щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 10 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 23.07.2019 року.

Головуючий І.О. Дронська

Судді В.К.Гаврилюк

О.Ю. Карташов