ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7068/19 Справа № 216/3185/17 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/3185/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідачі - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року, яке постановлено суддею Кузнецовим Р.О. у Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складення повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 вересня 2005 року позивачі уклали з ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопською І.С. та зареєстрований в реєстрі за №3664.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.09.2005 року №8325559 вказаний договір був зареєстрований в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» і записаний в реєстрову книгу 169-51, номер запису 37251.

На умовах, передбачених вищевказаним договором, позивачі стали власниками домоволодіння у наступних частках: ОСОБА_4 - 4/20 часток, ОСОБА_5 - 3/20 часток, ОСОБА_12 - 5/20 часток, ОСОБА_1 - 3/20 часток, ОСОБА_13 - 5/20 часток.

ОСОБА_14 змінила своє прізвище з ОСОБА_14 на ОСОБА_14 , у зв`язку з реєстрацією шлюбу 26.11.2011 року.

Пунктом 1.4 договору купівлі-продажу домоволодіння від 05.09.2005 визначено, що земельна ділянка, на якій розташовані житловий будинок з господарськими побудовами знаходиться у користуванні продавців, що давало позивачам право у подальшому приватизувати земельну ділянку.

Однак, продавці не повідомили їх про наявність рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2004 року, за яким за продавцями визнано право власності, крім домоволодіння, також і на земельну ділянку розміром 0,0459 га, яка була надана для обслуговування житлового будинку з господарськими побудовами.

Влітку 2013 року позивачі дізналися, що 21.12.2007 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку, площею 0,0459 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка була передана йому та його братам - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у спільну часткову власність (по 1/3 кожному) на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2004 року, справа № 2-1401. Вказаний державний акт на земельну ділянку, цільове призначення якої є обслуговування житлового будинку і господарських споруд, був отриманий тоді, коли ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вже не мали права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . Позивачі вказали на те, що ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року, державний акт серії НОМЕР_2 , на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1 , був визнаний недійсним.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Криворізької міської ради від 10 серпня 2016 року позивачам було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв`язку з тим, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року не було визнано за ними право власності на земельну ділянку.

В усній формі у відділі Криворізького району Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області позивачам було роз`яснено, що спірна земельна ділянка спершу була передана із земель державної та комунальної власності у категорію земель, які перебувають у приватній власності громадян, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 26.10.2004 року Криворізькою міською радою на ім`я ОСОБА_17 , після смерті якої, на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2004 року, право власності на вищевказану земельну ділянку було визнано за її спадкоємцями - ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . 21.12.2007 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , в якому було зазначено, що вищеперелічені особи є співвласниками земельної ділянки, та кожному з них належить 1/3 частка спільної власності. Також було зазначено, що оскільки до цього часу земельна ділянка відноситься до земель, які перебувають у приватній власності громадян, тому не можливо оформити безоплатну передачу вищевказаної ділянки із земель державної і комунальної власності або приватизацію земельної ділянки, яку позивачі отримали у користування на підставі пункту 1.4 договору купівлі-продажу домоволодіння від 05.09.2005, та рекомендовано звернутися до суду.

Уточнивши позовні вимоги, позивачі просили суд: припинити права власності ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0459 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яке було посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 21.12.2007 року (серія НОМЕР_2 ), шляхом скасування запису про державну реєстрацію вищевказаного акту в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №60; визнати за позивачами права приватної власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0459 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, у наступних частках: ОСОБА_4 - 4/20 часток, ОСОБА_5 - 3/20 часток, ОСОБА_18 - 5/20 часток, ОСОБА_1 - 3/20 часток, ОСОБА_13 - 5/20 часток.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи.

Зокрема, позивачі не погоджуються з висновками суду першої інстанції про те, що з моменту укладення договору купівлі-продажу домоволодіння у них виникло право користування земельною ділянкою, оскільки, на їх думку, такого висновку суд дійшов без урахування рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2004 року, за яким за продавцями домоволодіння було визнано право власності й на земельну ділянку для обслуговування цього домоволодіння, а тому до покупців за цим договором мало перейти право власності.

Не погоджуються позивачі й з висновком суду першої інстанції про те, що право власності ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на спірну земельну ділянку припинено на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року, оскільки цим судовим рішенням державний акт серії НОМЕР_2 , на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_4 , був визнаний недійсним, а питання щодо припинення права власності не було предметом судового розгляду.

Також, зауважують, що судом не було застосовано положення п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України, згідно якої право власності припиняється у разі смерті власника.

Крім того, зауважують на тому, що відповідачі не заперечували проти заявлених позовних вимог, а представник третьої особи покладався на розсуд суду, що, на переконання позивачів, також свідчить про можливість задоволення заявлених позовних вимог.

Позивачі стверджують, що вони мають право заявити позовні вимоги про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки вони позбавлені можливості зареєструвати у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку і інші шляхи захисту їхніх прав, у даному випадку, відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 05.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопською І.С. та зареєстрованого в реєстрі за №3664, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , з іншої сторони, позивачі набули права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , у наступних частках: ОСОБА_4 - 4/20 часток, ОСОБА_5 - 3/20 часток, ОСОБА_12 - 5/20 часток, ОСОБА_1 - 3/20 часток, ОСОБА_13 - 5/20 часток (а.с.5-7).

Договір був зареєстрований КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» і записаний в реєстрову книгу 169-51, номер запису 37251, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.09.2005 року №8325559 (а.с.8).

Пунктом 1.4 цього Договору передбачено, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок з господарськими побудовами, знаходиться у користуванні продавців. Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до покупця переходить право користування земельною ділянкою, на якій розміщені житловий будинок з господарськими побудовами без зміни її цільового призначення. Земельна ділянка підлягає оформленню в особисту власність у встановленому законом порядку.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2004 року у справі №2-1401, яке набрало законної сили 27.12.2004 року, встановлено факт родинних відносин та визнано, що ОСОБА_17 і ОСОБА_19 являються рідними сестрою і братом.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 після померлого спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_17 .

Визнано право власності за спадкоємцями ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 в рівних часках по 1/3 частині на домоволодіння і земельну ділянку, розміром 0,0459 га, надану для обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_3 , які належать спадкодавцеві ОСОБА_17 , згідно свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Першою Криворізькою державною нотконторою 05 грудня 2001 року по Р І-5409, І-5411 і зареєстрованого в Криворізькому БТІ в книзі за №169-51, запис 37251, державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 26 жовтня 2004 року Криворізькою міськрадою (а.с.9-10).

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12,13).

На підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2004 року, ОСОБА_6 отримав 21.12.2007 року Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , площею 0,0459 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до якого ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_21 належить по 1/3 частки земельної ділянки (а.с.11).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.03.2016 року у справі №216/2586/15-ц, яке набрало законної сили 15.03.2016 року, визнано недійсним Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_3 , площею 0,0459 га, яка була передана для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2004 року, справа №2-140, виданий 21 грудня 2007 року Криворізькою міською радою Дніпропетровської області на ім`я ОСОБА_6 , зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №60 (а.с.14-15).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Криворізької міської ради Синько Л.В. від 10.08.2016 року №30862651 відмовлено ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності, земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 . Відмова зумовлена тим, що, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.03.2016 року по справі №216/2586/15-ц визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, однак рішенням суду не визнається право власності на земельну ділянку за заявниками. Також, заявниками подано договір купівлі-продажу домоволодіння ВСМ №471380 від 05.09.2005 року, відповідно до якого у спільну часткову власність останніх переходить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 . В той же час, відповідно до змісту договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, переходить у користування та підлягає оформленню в особисту власність (а.с.19).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для виникнення у позивачів права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що за Договором купівлі-продажу домоволодіння від 05.09.2005 року до покупців, позивачів у справі, перейшло право користування спірною земельною ділянкою з подальшим оформленням права власності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи те, що спірні правовідносини між сторонами виникли в зв`язку з переходом права на землю внаслідок придбання житлового будинку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що до таких відносин мають бути застосовані норми Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України в частині, яка регулює питання виникнення права власності на земельну ділянку.

Відповідно до п.п.г п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року, із змінами від 19.03.2010 року, «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року №1702-VI.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір купівлі-продажу домоволодіння укладено 05 вересня 2005 року, тобто питання щодо земельної ділянки, на якій розташоване відчужуване домоволодіння, врегульовано статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України, в редакції чинній на час укладення цього Договору.

Згідно статті 377 ЦК України, в редакції станом на 05.09.2005 року, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка

необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України, в редакції станом на 05.09.2005 року, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Отже, до покупців, при укладенні Договору купівлі-продажу домоволодіння від 05.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопською І.С. та зареєстрованого в реєстрі за №3664, щодо набуття права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , у наступних частках: ОСОБА_4 - 4/20 часток, ОСОБА_5 - 3/20 часток, ОСОБА_12 - 5/20 часток, ОСОБА_1 - 3/20 часток, ОСОБА_13 - 5/20 часток (а.с.5-7) мало переходити право власності на земельну ділянку, на якій розміщене домоволодіння, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором або, у разі якщо у Договорі розмір земельної ділянки не визначений, на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

При цьому, ч. 3 ст. 377 ЦК України передбачала, що якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Пунктом 1.4 Договору купівлі-продажу домоволодіння від 05.09.2005 року передбачено, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок з господарськими побудовами, знаходиться у користуванні продавців. Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до покупця переходить право користування земельною ділянкою, на якій розміщені житловий будинок з господарськими побудовами без зміни її цільового призначення. Земельна ділянка підлягає оформленню в особисту власність у встановленому законом порядку.

Отже, умовами укладеного між сторонами договору, який є чинним та недійсним в судовому порядку не визнавався, визначено, що продавцям, тобто ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_21 , земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 , належала на праві користування та до покупців теж переходить право користування цією земельною ділянкою, у зв`язку з чим покупці, тобто позивачі у справі, не мають правових підстав для набуття права власності на цю земельну ділянку у порядку ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на час укладення договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.11.2004 року, за яким за продавцями домоволодіння було визнано право власності й на земельну ділянку для обслуговування цього домоволодіння, а тому до покупців за цим договором мало перейти право власності, колегією суддів відхиляються, оскільки такий перехід права власності був би можливий у випадку відсутності у Договорі купівлі-продажу домоволодіння від 05.09.2005 року погодженого пункту 4.1. про належність земельної ділянки продавцям саме на праві користування та перехід до покупців прав на земельну ділянку у такому ж обсязі.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.03.2016 року, яким визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_3 , площею 0,0459 га, фактично було вирішено питання щодо припинення права власності відповідачів на зазначену земельну ділянку, і повторне вирішення даного питання в судовому порядку неможливе.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року Державний акт серії НОМЕР_2 , на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1 , був визнаний недійсним, а питання щодо припинення права власності не було предметом судового розгляду, колегією суддів відхиляються, оскільки за положеннями ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права, тобто сам по собі факт визнання незаконним Державного акту серії НОМЕР_2 , на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1 , свідчить про те, що особи, яким було видано цей Державний акт, не мають права власності на земельну ділянку.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: