Провадження № 2/161/954/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої - судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань - Царюк Н.М.,

представника позивача - ОСОБА_3.,

представника відповідача - Кузіна Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання окремих пунктів додаткового договору недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до відповідача про захист прав споживача та визнання окремих пунктів додаткового договору недійсними.

Позов мотивує тим, 29 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений Додатковий договір №1 до кредитного договору № 73/с/2 від 29.04.2010 року. Відповідно до п.1.1 Додаткового договору №1 сторони узгодили, що заборгованість за кредитом складає 86 263,63 грн. Крім цього, в п.А.2 Додаткового договору №1 було викладено зміни до кредитного договору № 73/с/2 від 29.04.2010 року та зазначено наступну редакцію змісту тексту пункту цього договору: «Ліміт цього кредитного договору складає 682 434,53 грн., у тому числі у розмірі 631 190,03 грн. на реструктуризацію заборгованості за Кредитним договором № 73/с/2 від 29.04.2010 року, Кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року укладеним між сторонами, у розмірі 18 685,00 грн. на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених п.п. 2.1.6, 2.2.10 цього Договору, у розмірі 0,00 грн. для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п.2.1.2 цього договору за кожним договором застави, у розмірі 32 559,50 грн. на сплату судових витрат передбачених п.п. 2.2.13,2.3.12,6.6 цього Договору». Однак вона вважає, що п.А.2 Додаткового договору №1 грубо порушує норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі по відношенню до ОСОБА_2 умови, які призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу як споживача. Так, зміст вищевказаного пункту додаткового договору взагалі не відповідає узгодженій умові викладеній в п.1.1 щодо суми заборгованості по кредитному договорі № 73/с/2 від 29.04.2010 року. Позивачем незрозуміло з яких підстав в умови кредитування включено заборгованість узгоджену у Додатковому договорі №1 від 29.11.2012 року до кредитного договору № 73/с від 05.07.2006 року, в рахунок погашення якої рішенням Луцького міськрайонного суду 22 вересня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки.

А тому, просила визнати недійсним пункт А.2 Додаткового договору №1 до Кредитного договору №73/с/2 від 29.04.2010, укладеного 29 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала з викладених у позовній заяві підстав, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення аналогічні поясненням викладеним у письмовому відзиві від 01.02.2019 року. У останньому клопотав суд відмовити у позові, так як позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки спірний додатковий договір №1 до кредитного договору №73/с/2 від 29 квітня 2010 року було укладено між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем 29 листопада 2012 року, в цей день ОСОБА_2 була ознайомлена з усіма його умовами, однак з позовом про порушення визначеними умовами її прав звернулась лише в грудні 2018 року. Окрім того, вказував, що позивач свідомо замовчує факт укладення додаткового договору №1 до кредитного договору №73/с від 05.07.2006 року, укладеного також 29.11.2012 року, яким було змінено валюту кредитування з долара США на гривню, та з врахуванням останнього проведено розрахунок заборгованості в гривнях, який на дату складання додаткового договору склав 612983,22 грн. Вказаний додатковий договір є чинним, позивачем не оспорюється. Як і останнім додатковим договором, так і спірним умови первісних договорів, в тому числі і щодо видачі готівки через касу, викладались в новій редакції, що слідує з їх змісту. Факт зміни редакції цих договорів є додатковим підтвердженням того, що сторонами не укладались нові кредитні договори з надання готівкових коштів. При цьому, у п.А.2 спірного додаткового договору зазначено, що проведено саме реструктуризацію, а не видачу нового кредиту. Що стосується наявності рішення Луцького міськрайонного суду 22 вересня 2009 року про звернення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №73/с від 05.07.2006 року стягнення на предмет іпотеки, то вказана обставина не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог Банку про стягнення заборгованості, оскільки сторони після винесення вказаного рішення про звернення стягнення на майно уклали два додаткових договори, змінивши умови договірних відносин.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №73/с/2. Відповідно до умов цього договору, ПриватБанк надав кредит в розмірі 118 600,00 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування в розмірі 28% річних в строк до 28 квітня 2015 року, що підтверджується видатковим ордером від 29.04.2010 року (а.с.6-8).

Разом з тим, судом встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 також 05 липня 2006 року було укладено кредитний договір №73/с, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 150000 доларів США зі сплатою відсотків за користування в розмірі 15,50% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.07.2010 року.

Матеріалами справи доводиться та обставина, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №73/с від 05 липня 2006 року, станом на 17.04.2009 року перед банком виникла заборгованість, яка склала 73530,22 долари США.

Дана обставина встановлена і рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 вересня 2009 року (а.с. 16-17).

Вказаним рішенням, яке набрало законної сили, було ухвалено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок загальною площею 238.0 кв.м. та земельну ділянку площею 0,08 га, які розташовані в АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продаж будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру права власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 ; передати в заклад ПриватБанку шляхом вилучення у ОСОБА_2 належного їй на праві власності заставленого майна, а саме товару в обороті: джинсові жіночі штани - 90 шт., джинсові жіночі капрі - 80 шт., жіночі майки - 278 шт., джинсові жіночі піджаки - 30 шт., джинсові спідниці 50 шт.; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року звернути стягнення на товар в обороті: джинсові жіночі штани - 90 шт., джинсові жіночі капрі - 8 шт., жіночі майки - 278 шт., джинсові жіночі піджаки - 30 шт., джинсові спідниці - 50 шт. шляхом безпосереднього продажу вказаного майна Закритим Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень необхідних для здійснення продажу.

В подальшому, 29 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений Додатковий договір №1 до кредитного договору № 73/с/2 від 29.04.2010 року. Відповідно до п. 1 Додаткового договору №1 сторони узгодили, що заборгованість за вказаним кредитом складає 86 263,63 грн.(а.с.9-15).

В п.А.2 Додаткового договору №1 зазначено, що ліміт цього кредитного договору складає 682 434,53 грн. у тому числі у розмірі 631 190,03 грн. на реструктуризацію заборгованості за Кредитним договором № 73/с/2 від 29.04.2010 року, Кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року укладеним між сторонами, у розмірі 18 685,00 грн. на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених п.п. 2.1.6, 2.2.10 цього Договору, у розмірі 0,00 грн. для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п.2.1.2 цього договору за кожним договором застави, у розмірі 32 559,50 грн. на сплату судових витрат передбачених п.п. 2.2.13, 2.3.12, 6.6 цього Договору.

Предметом цього Додаткового договору, як зазначено в п. 1.1. є зобов`язання Банку за наявності вільних грошових коштів надати Позичальнику кредит у формі згідно п.А цього договору на термін та на умовах, передбачених п.п. А2,А3,А6,А7,А8,А9 цього Договору, а позичальник зобов`язується повернути основний кредит і сплатити проценти у встановлені цим Договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно цього Договору в повному обсязі.

В п. 2.1.2 Додаткового договору №1, передбачено, що Банк зобов`язався надати кредит шляхом видачі готівки через касу, в межах суми, обумовленої п.А.2 цього Договору.

Згідно ч.1 ст.12 та ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За змістом Закону України «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють умови надання кредиту.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З спірного Додаткового договору №1 до кредитного договору № 73/с/2 від 29.04.2010 року слідує, що сторони керуючись Постановою НБУ №461 від 06.08.2009 року в п. І узгодили, що на дату укладення цього Додаткового договору №1 заборгованість за кредитом складає 86263,63 грн.

Також, сторони у вказаному пункті дійшли згоди про зменшення суми заборгованості в частині плати за користування кредитом, що зазначена в п.1.1. Додаткового договору №1.

Будь-які інші обставини, які узгоджувались сторонами, виходячи зі змісту вищевикладеного пункту, відсутні.

Як слідує з зазначених в позовній заяві обставин, факт наявності заборгованості за кредитним договором № 73/с/2 в сумі узгодженій в п.1.1 Додаткового договору №1, а саме - 86 263,63 грн. позивачем ОСОБА_2 не заперечується.

Однак, ОСОБА_2 в своєму позові, покликається на те, що при укладенні спірного додаткового договору був порушений принцип добросовісності та справедливості, так як незважаючи на те, що в п.І сторони чітко визначили пункти щодо яких дійшли згоди, працівники банку в п.ІІ прописали внести зміни та доповнення до кредитного договору № 73/с/2 від 29.04.2010 року, шляхом викладення змісту тексту цього договору в наступній редакції: «Ліміт цього кредитного договору складає 682 434,53 грн., у тому числі у розмірі 631 190,03 грн. на реструктуризацію заборгованості за Кредитним договором № 73/с/2 від 29.04.2010 року, Кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року укладеним між сторонами, у розмірі 18 685,00 грн. на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених п.п. 2.1.6, 2.2.10 цього Договору, у розмірі 0,00 грн. для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п.2.1.2 цього договору за кожним договором застави, у розмірі 32 559,50 грн. на сплату судових витрат передбачених п.п. 2.2.13,2.3.12,6.6 цього Договору».

З аналізу вказаного пункту слідує, що Банком дійсно було включено в істотні умови кредитування по кредитному договору № 73/с/2 реструктуризацію та заборгованість за іншим Кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року.

При цьому, як було встановлено судом попередньо, в п.І відсутня інформація про те, що сторони під час укладення вказаного договору узгоджували реструктуризацію та заборгованість по Кредитному договору № 73/с від 05.07.2006 року.

Разом з тим, суд звертає увагу, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 73/с від 05.07.2006 року рішенням суду від 22.09.2009 було звернуто стягнення на предмет іпотеки та товар в обороті.

Матеріали справи не містять підтверджень того, що вказане рішення суду не виконано, чи повернуто без виконання.

Згідно зі статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частиною 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статей 215, 1048-1052, 1054-1055), статей 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст.203 цього кодексу.

За правилами частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положеннями частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За встановлених судом обставин та без наданих підтверджень про конкретні узгоджені умови, пункт А.2 Додаткового договору №1 до Кредитного договору №73/с/2 від 29.04.2010 не може розцінюватись судом як справедлива умова, яка не тягне за собою надмірний тягар для споживача.

Інший висновок не відповідав би принципу добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправдане з`ясування змісту додаткового договору.

Що стосується заявленого представником позивача клопотання про застосування строків позовної давності, у зв`язку з їх пропуском позивачем, то суд в цій частині вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

П. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

У судових засіданнях представник позивача вказувала, що ОСОБА_2 не пропущено позовну давність, оскільки вона дізналася про порушення свого права під час розгляду у 2018 році справи про стягнення боргу, коли банк пред`являючи вимоги по Кредитному договору № 73/с/2 від 29.04.2010 року та спірному Додатковому договору №1 до нього, включив у визначену суму заборгованості у п.1.1, суму заборгованості фактично визначену іншим Додатковим договором №1 по Кредитному договору № 73/с від 05.07.2006 року, а не в день підписання спірного правочину, що на думку суду з огляду на обставини справи, заслуговує на увагу.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 203, 215, 217, 509, 510, 511, 525, 526, 553, 554, 625, 626, 1049, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 1, 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним пункт А.2 Додаткового договору №1 до Кредитного договору №73/с/2 від 29.04.2010, укладеного 29 листопада 2012 року між ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Ктїв, вул. Грушевського, 1Д, ) судовий збір на користь держави у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня вручення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 15.07.2019.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій