Справа № 473/5218/18
Провадження № 22-ц/812/970/19 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: відповідачки - ОСОБА_1 її представника - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Висоцької Г.А. в приміщенні того ж суду о 10 годині 00 хвилин по справі за позовом Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2018 року Прибужанівська сільська рада Вознесенського району Миколаївської області звернулася до суду із позовом в якому просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що відповідно до ордера № 1402 від 03 травня 1990 року, виданого КЕЧ Раухівського району Одеського військового округу Міністерства оборони України, квартира № АДРЕСА_1 , надана ОСОБА_3 із складом сім`ї - дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 .

Рішенням Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 11 вересня 2003 року №6 було прийнято у власність територіальної громади майно та житловий фонд військового містечка №2 ст. Мартинівська, зокрема , будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до адресної довідки Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області ОСОБА_4 зареєстрована у вказаній квартирі з 13 квітня 2000 року, однак в ній не проживає близько 5 років (конкретну дату встановити не можливо), добровільно зніматися з реєстрації у квартирі та брати участь в її утриманні не бажає. Через тривалу відсутність у вказаній квартирі користувачів, нерухоме майно поступово почало руйнуватися, оскільки за необхідністю потрібно було проводити поточні ремонти та займатися утримання квартири у різні пори року.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд про задоволення позову.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що факт відсутності відповідачки в спірній квартирі понад передбачені статтею 71 ЖК України строки встановлений та відсутністю доказів на підтвердження невикористання ОСОБА_1 житла для проживання з поважних причин або належності до категорії осіб, яким за законом надано право на збереження житлової площі відповідно до ЖК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів щодо не проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі без поважних причин та втрату інтересу з боку останньої до цієї квартири, окрім складеного акту про не проживання від 19 лютого 2019 року. Однак, зазначений акт не є належним доказом у справі, оскільки не містить інформації щодо причин відсутності відповідачки в спірному приміщенні. Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що справа була розглянута у її відсутність, а тому не мала можливості надати докази як на підставу своїх заперечень щодо позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та )або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42).

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що згідно ордера № 1402 від 03 травня 1990 року, виданого КЕЧ Раухівського району Одеського військового округу Міністерства оборони України квартира за адресою: АДРЕСА_1 , надана в користування ОСОБА_3 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_4 , 1958 року народження, доньці ОСОБА_5 , 1979 року народження (а.с.10).

Відповідач змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_1 » про що свідчить облікова картка об`єкта по господарського обліку за 2011-2015 роки та журнал обліку видачи свідоцтв Прибужаніської сільської ради по ДРАЦС за 1987-1995 роки.

За даними адресно - довідкової картотеки Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у вказаній квартирі з 13 квітня 2000 року (а.с.6).

На підставі рішення Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області № 6 від 11.09.2003 року «Про затвердження акту прийому передач військового майна» було прийнято у власність територіальної громади майно та житловий фонд військового містечка №2 (ст. Мартинівська), до складу якого відноситься будинок АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до акту прийому - передачі військового майна військове містечко №2 (БУ-2 ст. Мартинівська) передається до громади Прибужанівської сільської ради (а.с.8).

Згідно інформації Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 03 грудня 2018 року станом на 03 грудня 2018 року ОСОБА_1 щодо отримання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 до органу приватизації Прибужанівської сільської ради не зверталась (а.с.9).

Звертаючись до суду з цим позовом у грудні 2018 року Прибужаніська сільська рада як на підставу задоволення своїх вимог вказувала, що відповідачка у спірній квартирі не проживає близько п`яти років без поважних причин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Задовольняючи позов суд виходив з доведеності факту відсутності ОСОБА_1 понад встановлені ст. 71 ЖК України строки, а також відсутності доказів на підтвердження поважності причин цієї відсутності.

Обґрунтовуючи своє рішення суд посилався на акт про не проживання особи за місцем реєстрації, 19 лютого 2019 року в якому зазначено про те, що ОСОБА_1 довгий час не проживає, а саме більш як п`ять років, дату встановити не можливо (а.с.29).

Вказаний акт було складено робітниками КП «Мартинівське» під час розгляду справи у суді, тобто після звернення до суду з позовом (25 грудня 2018 року).

Інших доказів, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета доказування у цій справі, а саме інформації про безперервну відсутність відповідачки понад шість місяців, інформацію про час, коли відповідачка залишила спірне приміщення, поважності причин відсутності у спірній квартири, позивачем під час розгляду справи у суді не надано, що є його процесуальним обов`язком. Ці обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Між тим, заперечуючи проти позову в апеляційній скарзі, відповідачка посилалася на поважність причин своєї відсутності у спірній квартирі, а саме на тяжке матеріальне становище через невеликий розмір пенсії, відсутністю роботи в с. Мартинівське, у зв`язку з чим необхідністю працевлаштування в м. Миколаєві, здійснення в спірній квартирі капітального ремонту (встановлення опалення, підведення природнього газу, водопроводу), а крім того, догляд за своє хворою матір`ю похилого віку, яка проживає в іншій місцевості.

До того ж в апеляційній інстанції надано докази на підтвердження як поважності причин відсутності в спірній квартирі так і докази на підтвердження відсутності відмови від свого права та інтересу до свого житла за місцем реєстрації, про що також підтвердили свідки.

Так, як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та є особою пенсійного віку, перебуває на обліку в Управлінні ПФУ Вознесенського управління ПФУ і отримує пенсію у розмірі 1497 грн. щомісячно (а.с.43-44, 56).

З копії трудової книжки та довідки вбачається, що ОСОБА_1 на теперішній час працевлаштована та працює на посаді продавця продовольчих товарів у ТОВ «ДАО-3000» позмінно тиждень через тиждень (а.с.51-55, 90).

Вказане товариство знаходиться в м. Миколаєві у зв`язку з чим відповідачка змушена винаймати кімнату у квартирі АДРЕСА_6 .

ОСОБА_1 має матір - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає в будинку АДРЕСА_7 , перебуває на «Д» обліку у лікаря-невролога Веселинівської ЦРЛ та потребує стороннього догляду (а.с.57-58,100).

Крім того, в спірній квартирі починаючи з 2017 року проводиться капітальний ремонт, здійснено підключення природного газу та встановлено двоконтурний газовий котел, також встановлені нові радіатори, прилади обліку спожитої електроенергії та газу, вказане підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов, складеного комісією у складі депутата сільської ради та двох свідків, які є сусідами по квартирі ОСОБА_1 , а також квитанціями на оплату внесків за підключення газу та придбання необхідного обладнання (а.с. 113, 116-119).

Допитаний в апеляційній інстанції в якості свідка гр. ОСОБА_10 , пояснив, що позивачку знає близько п`яти років, він здає їй кімнату, що розташована в кв. АДРЕСА_6 . На весні 2018 року на прохання ОСОБА_1 він особисто в квартирі, що розташована в с. Мартинівське проводив ремонті роботи, а саме демонтував радіатори, встановлював індивідуальне опалення, сантехніку, проводив централізоване водопостачання. В квартирі на час коли проводив ремонтні роботи знаходились речі ОСОБА_1 та меблі, а саме шаф, диван на якому він відпочивав. Крім того, пояснив, що відповідачка працює позмінно тиждень через тиждень з 7 год. ранку до 21 год. вечора. На вихідний тиждень виїжджає в с. Веселинівське для догляду за хворою матір`ю а також с. Мартинівське де розташована її квартира.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва на спадщину № 1-244 від 02 квітня 2012 року належить будинок АДРЕСА_8 (а.с.123-124).

Між тим, як пояснив в суді апеляційній інстанції в якості свідка - ОСОБА_11 , який є племінником відповідачки, з 2013 року він разом із своєю сім`єю - дружиною та малолітньою донькою проживає у будинку АДРЕСА_8 , тітка приїздить тільки у гості. Вказаний будинок складається із двох кімнат та веранди без зручностей, який він придбав у позивачки за простим письмовим договором купівлі-продажу, оскільки гроші на нотаріальне посвідчення договору відсутні. Крім того, вказував, що у ОСОБА_1 є квартира в с. Мартинівське де він неодноразово був у неї у гостях та вважає що квартира є її постійним місцем проживання (а.с.122).

Вказані обставини свідчать про те, що хоча і ОСОБА_1 має на праві власності житловий будинок, якій їй дістався у спадок, однак не є її постійним місцем проживання.

Доказів щодо наявності у відповідачки іншого постійного житла позивачем не надано.

За такого, тимчасова відсутність ОСОБА_1 за місцем її реєстрації пов`язана із конкретними життєвими обставинами, а не з суб`єктивною відмовою відповідачки від свого права на проживання у спірній квартирі.

Отже, ретельно дослідивши обставини справи, які мають значення для справи, колегія дійшла висновку про те, що відповідачка не втрачає свого інтересу до спірної квартири, ставиться до цього житла як до свого постійного місця проживання, а також поважності причин відсутності у квартирі.

Посилання представника позивача на наявність заборгованості по квартплаті станом на 17 липня 2019 року у розмірі 50,96 грн. за два місяці не заслуговують на увагу з огляду на наступне (а.с.104).

Як встановлено, у квітні 2018 року бухгалтерією абонентського відділу КП «Мартинівське Житлово-комунальне господарство» була визначена заборгованість за комунальні послуги в спірній квартирі, яка була сплачена ОСОБА_1 наперед до квітня 2019 року, що підтверджується квитанціями (а.с. 59-60, 103).

Крім того, несплата комунальних послуг, як підстава для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не передбачена ЖК Українита ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року справа №320/1941/16-ц).

За таких обставин, висновок суду про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 такою що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 є помилковим, а відтак рішення суду на підставі п.1,3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області , місце знаходження: с. Прибужани, Вознесенського району, Миколаївської області, вул. Одеська, 18 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Вознесенським МРВ УМВС України в Миколаївській області 04 травня 2000 року, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 2 643 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.В. Темнікова

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.