ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро про розірвання договору поруки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро про розірвання договору поруки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між банком та ДП «НЕКСУС-Виробничо-комерційною компанією» було укладено кредитний договір. Згодом укладено зміни попереднього кредитного договору. В забезпечення виконання зобов`язань боржником ДП «НЕКСУС-ВКК», між банком та ДП «Нексус-ВКК» укладено договір застави та згодом додатковий договір застави. Окрім застави, в забезпечення виконання зобов`язань боржником ДП «Нексус-ВКК» за кредитним договором було укладено два договори поруки, де в одному договорі поручителем виступає позивач, а в іншому договорі ОСОБА_2 . В подальшому укладено договір про зміну договору поруки, укладеного між позивачем та відповідачем. В період початку військових дій на непідконтрольній території України ДП «Нексус-ВКК» втратило значну частину майна, на яке було розраховано повернення кредитів та виконання всіх зобов`язань перед банком. Навіть страхування цього майна в страховій компанії не було відшкодовано. Вся ця ситуація та можливі ризики щодо втрати заставного майна, зміни кон`юнктури ринку, військових дій, кризи в країні, знецінення національної валюти, фактично лягли на плечі поручителів. На сьогоднішній день ДП «НЕКСУС-ВКК» знаходиться в стані припинення. З цього приводу позивач вважає, що є всі підстави для розірвання договору поруки, укладеному між банком та позивачем. Просить розірвати договір поруки та як наслідок, вважати відсутність будь-яких зобов`язань у позивача перед банком (а.с. 1-11).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро про розірвання договору поруки відмовлено (а.с.143-146).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.150-154).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні повних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для розірвання спірного договору, не є істотним порушенням умов договору зі сторони відповідача, а також не є істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні спірних договорів, таким чином, зміна обставин не настала, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до вимог норм матеріального та процесуального права.

Так, за змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що 12.05.2014 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та Дочірнім підприємством «НЕКСУС Виробничо комерційна компанія» був укладений кредитний договір № 120514-КЛВТ, відповідно до якого позивач відкрив позичальнику відновлювану траншову кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом кредитування в сумі 900000 доларів США, з 01.08.2014 року у сумі 675000 доларів США, а з 01.09.2014 року у сумі 450000 доларів США (а.с.14-22).

Відповідно до договору № 180914 від 18.09.2014 року про зміну кредитного договору № 120514-КЛВТ від 12.05.2014 року сторони дійшли згоди, що банк відкриває позивальнику відновлювальну траншову грошову кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом кредитування у сумі 781306, 92 доларів США, з 01.12.2014 року 681306, 92 доларів США, з 01.01.2015 року 581306,92 доларів США (а.с.23-24).

12.05.2014 року між Банком та ДП «НЕКСУС ВКК» був укладений Договір застави №120514-ЗО, а саме: по поверненню кредитів в сумі 900 000,00 доларів США з 01.08.2014 року 450 000,00 доларів США, з 01.09.2014 року 450 000,00 доларів США, зі сплатою 13% за користування кредитом, у разі невиконання додаткових умов договору 15%, за прострочення кредитного зобов`язання 18%. До договору також були внесені зміни за Договором №031014 про зміну договору застави №120514 ЗО від 12.05.2014 року (а.с.а.с.25-35,36-38).

На забезпечення виконання умов кредитного договору від 12.05.2014 року між ПАТ «ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 120514-П/1, до якого, також вносилися зміни. Відповідно до договору поруки з подальшими змінами, поручитель взяв на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів в повному обсязі, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій, збитків та будь - яких інших платежів (а.с.39-42).

Пунктом 1.1. кредитного договору № 180914 від 18.09.2014 року про зміну кредитного договору № 120514-КЛВТ встановлено, що заборгованість за кредитами має бути погашена в строки, вказані у відповідних договорах про надання кредиту, але з остаточним погашенням по 01.05.2015 року. Такий же термін повернення кредиту визначено й у договорі № 1180914 про зміну договору поруки № 120514-П/1 від 18.09.2014 року, укладеному між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1

Відповідно до п. 1.3. договору поруки № 120514-П/1 від 12.05.2014 року строк договору поруки становить 10 років, а відповідно до п. 6.2. договору поруки припиняється після закінчення строку, встановленого п.1.3. цього договору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2016 року позовні вимоги ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Дочірнє підприємство «НЕКСУС Виробничо комерційна компанія» про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором №120514 - КЛВТ від 12.05.2014 року станом на 12.02.2016 року в розмірі 65 616,37доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 711 515 грн. 61 коп. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро заборгованість за кредитним договором№120514 - КЛВТ від 12.05.2014 року станом на 12.02.2016 оку в розмірі 65 616,37 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 711 515 грн. 61 коп. В задоволені позовних вимог ПАТ «Банк Кредит Дніпро» в інший частині відмовлено (а.с.135-137).

Також вказаним рішенням суду встановлено, що строк пред`явлення вимоги до поручителів, встановлений ст. 559 ЦК України не сплинув.

Звернувшись з позовом до суду, позивач посилається, на те, що в період початку військових дій на непідконтрольній території України ДП «Нексус-ВКК» втратило значну частину майна, на яке було розраховано повернення кредитів та виконання всіх зобов`язань перед банком. Навіть страхування цього майна в страховій компанії не було відшкодовано. Вся ця ситуація та можливі ризики щодо втрати заставного майна, зміни кон`юнктури ринку, військових дій, кризи в країні, знецінення національної валюти, фактично лягли на плечі поручителів. На сьогоднішній день ДП «НЕКСУС-ВКК» знаходиться в стані припинення. На думку позивача це і є істотні умови для розірвання Договору поруки №120514 П від 12.05.2014 року.

Так, згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13.

Що стосується розірвання спірних договорів з підстав, передбачених ч.2 ст.652 ЦК України, слід зазначити, що нормами ч.2 та 4ст. 652 ЦК України закріплено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

- в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

- зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

- виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

- із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Пунктом 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених ч. 2ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Таким чином, ч. 2ст. 652 ЦК України визначаються правила розірвання або зміни договору за рішенням суду, за умови, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено одночасне настання всіх чотирьох умов, встановлених ч. 2 ст. 652 ЦК України, також матеріали справи не містять даних, що позивач звертався до відповідача з будь-якими заявами про приведення договору поруки у відповідність з обставинами, які на думку позивача змінилися.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу для розірвання спірного договору, не є істотним порушенням умов договору зі сторони відповідача, а також не є істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні спірних договорів, тобто зміна обставин не настала, а тому ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволення позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Тобто під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: