Справа № 352/2525/18
Провадження № 22-ц/4808/861/19
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 і його представника; представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Ірклієнка Юрія Петровича щодо включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 25 квітня 2019 року під головуванням судді Струтинського Р.Р. у м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 у грудні 2018 року звернувся вищевказаним позовом до відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Ірклієнка Юрія Петровича про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 16.08.2013 між ним та відповідачем було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на дев`ять місяців в іноземній валюті валюті №300131/200279/9-15, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у розмірі 39250 євро, також 28.08.2015 року було укладено додаткову угоду, згідно якої банк зобов`язувався здійснювати нарахування за вкладом процентів шляхом перерахування на картковий поточний рахунок. Крім того, договором-заявою № 300131/118065/370-14 від 10.10.2014 року ним було внесено вклад в АТ «Банк « Фінанси та кредит» в сумі 40000 грн зі строком дії договору до 15.10.2015 року, а також вклад в сумі 1000 доларів США згідно договору № 3623/370/-13 від 30.04.2013 року. Його дружиною, ОСОБА_2 , згідно договору № 6237/370-12 від 19.07.2012 року також було внесено грошові кошти на вкладний рахунок в сумі 1000 грн. Дані кошти банком не повернуто. У зв`язку із все зростаючою тенденцією до неплатоспроможності, Національним банком України прийнято рішення про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18.09.2015 року до 17.12.2015 року. Він та його дружина проживають та працюють у Федеративній Республіці Німеччина. Зважаючи на те, що процедура отримання коштів була розтягнута в часі, він не мав можливості на таки довгий час залишатися в Україні. Листом від 16.11.2015 року він звертався до НБУ з проханням повернути кошти у повній сумі. Вказаний лист було отримано НБУ 18.11.2015 року та відповідно до листа НБУ від 24.11.2015 року було надіслано Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Листом від 24.11.2015 року він повторно звернувся до НБУ, АТ "Банк "Фінанси та Кредит", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про повернення коштів у сумі 39250 євро та відповідно до листа НБУ від 01.12.2015 року було надіслано Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 01.12.2015 року він повернувся до ФРН, оскільки вважав, що його вимоги як кредитора банку були прийняті. 19.03.2016 року він повернувся в Україну. В установі банку йому повідомили, що постановою правління НБУ від 17.12.2015 року № 898, відповідно до ст. 77 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» банківську ліцензію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. Також йому було повідомлено усно про те, що його вимогу не включено до реєстру акцептованих кредиторів. 01.04.2016 року він повторно звернувся із заявою до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Чернявської О.С. про включення його вимоги. Листом від 08.04.2016 року його було повідомлено, що до даного реєстру включено вимоги кредиторів, які заявили Фонду про свої вимоги до банку протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку. Вважає, що оскільки він подав відповідні заяви 16.11.2015 року, 24.11.2015 року, а також те, що в період з 01.12.2015 року по 19.03.2016 року перебував поза межами України у ФРН, де в силу свого віку та роду занять не було необхідності та не володів і на даний час не володіє комп`ютером, то відповідно не міг знати про прийняте рішення про ліквідацію банку, а не включення його кредиторських вимог є порушенням його прав та законних інтересів.

Рішенням Тисменицького районного суду від 25 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення в якій зазначає, що воно є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції було проігноровано та залишено поза увагою, що згідно з ч. 5 статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури.

Згідно ч.1 ст. 49 вищевказаного Закону Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Апелянт вважає, що про свої вимоги до банку кредитор зобов`язаний заявити у межах 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку. Однак, закон не передбачає заборони щодо поновлення такого строку у разі його пропуску з поважних причин.

Вказане узгоджується з приписами п. 3 ч. 1 ст. 48 Закону, згідно з якою Фонд та його уповноважена особа наділені повноваженнями вносити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Однак, суд першої інстанції не повно з`ясував вказані обставини і прийшов до неправильних висновків.

Апелянт подавав заяву про включення його вимог до банку 16.11.2015 року, 24.11.2015 р., а також зазначає те, що в період з 01.12.2015 по 19.03.2016 року перебував поза межами України та відповідно не міг знати про прийняте рішення про ліквідацію банку, вважає не включення його кредиторських вимог є порушенням його прав та законних інтересів.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Фінанси та Кредит подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення є законним та обґрунтованим.

Також зазначає, що інформація про ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" була розміщена 23.12.2015 на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на офіційному сайті AT «Банк «Фінанси та Кредит» та опублікована у газеті "Голос України" №242 (6242) від 23.12.2015. Починаючи з 23.12.2015 та протягом наступних 30 днів позивач як кредитор був наділений можливістю заявити Уповноваженій особі свої вимоги, однак цього не зробив. В AT «Банк «Фінанси та Кредит» відсутня інформація про звернення ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з кредиторською вимогою в період з 23.12.2015 до 21.01.2016. Позивачем подано кредиторську вимогу лише 01.04.2016 р., тобто строк ОСОБА_1 пропущений, тому кредиторська вимога позивача у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вважається погашеною.

Для підтвердження пропуску строку на подачу кредиторської вимоги в період з 23.12.2015 до 21.01.2016 ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції копію паспорта громадянина ФРН, копію квитків. Однак позивачем підтверджено сам факт перебування особи закордоном в період з 01.12.2015 по 19.03.2016, однак не підтверджує неможливості позивача звернутися із заявою про включення вимог кредиторів у 30-денний строк визначений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Позивач, перебуваючи на території Німеччини, мав змогу ознайомитися з інформацією про початок процедури ліквідації AT «Банк «Фінанси та Кредит» не лише за допомогою друкованих засобів масової інформації, а і за допомогою виходу до мережі Інтернет. У зв`язку з чим, мав змогу звернутися до відповідача саме у відповідний, встановлений законодавством період, самостійно або через свого уповноваженого представника, проте позивачем вказаних дій не вчинено.

Пропуск строку пред`явлення відповідної заяви через перебування позивача в Німеччині не є поважною причиною для поновлення такого строку, оскільки строк пропущений з причин, які залежали від власної волі та дій ОСОБА_1 . Тому банк вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і його представника, які підтримали доводи скарги, а також заперечення на скаргу представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.08.2013 між сторонами було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на дев`ять місяців в іноземній валюті №300131/200279/9-15, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у розмірі 39 250 євро.

Згідно додаткової угоди від 28.08.2015 банк зобов`язувався здійснювати нарахування за вкладом процентів шляхом перерахування на картковий поточний рахунок.

10.10.2014 договором-заявою № 300131/118065/370-14 позивачем було внесено вклад в АТ «Банк « Фінанси та кредит» в сумі 40 000 грн зі строком дії договору до 15.10.2015, а також вклад в сумі 1 000 доларів США згідно договору № 3623/370/-13 від 30.04.2013 року. Дружиною позивача ОСОБА_2 згідно договору № 6237/370-12 від 19.07.2012 також було внесено грошові кошти на вкладний рахунок в сумі 1 000 грн.

У зв`язку із неплатоспроможністю банку, Національним банком України прийнято рішення про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18.09.2015 до 17.12.2015.

Відповідно до частини четвертої статті 110 ЦК України особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність.

Спеціальними законами у сфері ліквідації банків є Закон України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) та Закон України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-III).

Законом № 2121-III передбачено, що саме він та Закон № 4452-VI застосовуються при ліквідації банків.

У статті 2 Закону № 2121-III термін «ліквідація банку» вживається у такому значенні: це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону № 4452-VI.

Згідно зі статтею 3 Закону № 2121-III він (Закон) регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків.

У статтях 76 та 77 цього Закону вказано, що банк може бути ліквідований у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду.

Порядок відкликання банківської ліцензії у банку, що ліквідується за ініціативою власників, визначається нормативно-правовими актами Національного банку України.

Спір у справі, що розглядається, є спором про наявність чи відсутність права визнаватися вкладником банку й отримати відшкодування за вкладом.

Шауберт ОСОБА_3 зазначив, що відповідачем у справі є уповноважена особа Фонду.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду з тих підстав, що позивач без поважних причин пропустив строк звернення до банку з вимогами про забезпечення відшкодування коштів за вкладами.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що ні Фонд, ні Банк не заявлялися та не залучалися відповідачами у даній справі. Суд першої інстанції не визначився належним чином зі складом учасників справи, зокрема хто є належним відповідачем у справі.

ОСОБА_1 у позові визначив відповідачем саме уповноважену особу Фонду. Апеляційний суд приходить до висновку, що указаний відповідач не може бути належним у розумінні вимог цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ч.1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

У ч.1 ст. 42 зазначено, що у спорах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У ч.3 ст. 58 ЦПК України зазначено, що юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, у справі №727/1561/16-ц від 15 травня 2019 року.

В АТ «Банк «Фінанси та кредит» з 17 вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, повноваження тимчасового адміністратора банку делеговано уповноваженій особі Фонду, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону № 4452-VI.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

У статті 47 Закону № 4452-VI зазначено, що уповноважена особа Фонду визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов`язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону № 4452-VI Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду.

Уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку (частина восьма статті 35 Закону № 4452-VI).

Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду (частина третя статті 37 Закону № 4452-VI).

Частиною третьою статті 34 Закону № 4452-VI визначено, що здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.

Разом з тим у частині першій статті 27 Закону № 4452-VI передбачені повноваження Фонду, які він може делегувати уповноваженій особі.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважена особа Фонду за рішенням останнього виконує повноваження органу управління Банку, у якому введено тимчасову адміністрацію чи який перебуває у стадії ліквідації. Уповноважена особа Фонду здійснює і повноваження Фонду при реалізації повноважень Фонду, пов`язаних з ліквідацією неплатоспроможного банку, одним з яких є формування реєстру акцептованих вимог кредиторів та формування реєстру вкладників.

Оскільки уповноважена особа Фонду у правовідносинах з іншими особами виступає або як представник Фонду, або як представник банку, то вона як самостійна особа не може бути стороною у справі.

З огляду на те, що уповноважена особа Фонду є працівником Фонду та діє від імені банку в межах повноважень Фонду, така особа у цивільному процесі за позовом до банку може виступати представником банку та не має самостійної процесуальної дієздатності (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 84 - 93 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц, а також у пунктах 56 - 63 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 383/2/17).

За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених вимог до належного відповідача, якщо такий є заявлений у справі.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц.

Вказані висновки враховує апеляційний суд, тому приходить до переконання, що постановлене у даній справі рішення не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 саме з вищенаведених підстав про, що слід постановити у справі нове рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 25 квітня 2019 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Ірклієнка Юрія Петровича щодо включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк