Справа № 467/315/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Кологривої Т.М.

за участю секретаря судового засідання Романенко Т.І.

представника позивача Багдасаряна А.Ю.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка позовну заяву, подану ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Арбузинська державна нотаріальна контора Миколаївської області

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою доОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач ОСОБА_3 є сином та спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 залишилося спадкове майно. Крім нього, іншим спадкоємцем за законом є ОСОБА_1 , яка в установленому законом порядку прийняла спадщину. Він на протязі передбаченого законом 6-місячного строку для прийняття спадщини заяву до нотаріуса про прийняття спадщини не подавав, оскільки є спадкоємцем, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та вважається таким, що прийняв спадщину. На момент смерті матері він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але з квітня 2017 року постійно проживав в будинку за місцем проживання спадкодавця по АДРЕСА_2 по день смерті матері. 3 грудня 2018 року позивач звернувся до Арбузинської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на належне матері майно, однак 28 лютого 2019 року йому нотаріус письмово відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, оскільки він зареєстрований за іншою адресою. Посилаючись на викладене, позивач прохав встановити факт постійного проживання його, ОСОБА_3 , разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги та прохав встановити факт постійного проживання його, ОСОБА_3 , разом із спадкодавцем ОСОБА_4 з 25 квітня 2017 року по 26 березня 2018 року.

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позову, вказано, що позивач зареєстрований за місцем проживання матері після її смерті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнала, відмовилася від тверджень, зазначених у відзиві на позовну заяву, вказала, що позивач ОСОБА_3 з квітня чи червня 2017 року, точно вона не пам`ятає, проживав разом з їх покійною матір`ю ОСОБА_4 до її смерті по АДРЕСА_2 і проживає там на даний час.

Вислухавши думки учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 02 квітня 2018 року Арбузинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області.

Позивач ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом та рідним сином спадкодавця ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 28 червня 1974 року міськвідділом ЗАГС м.Первомайськ Миколаївської області.

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, в т.ч. п`ять земельних ділянок, розташованих на території Воєводської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

29 серпня 2018 року Арбузинською державною нотаріальною конторою Миколаївської області до майна померлої ОСОБА_4 заведено спадкову справу № 117/2018, із матеріалів якої вбачається, що із заявою про прийняття спадщини по закону до нотаріуса звернулася донька померлої та відповідач по справі ОСОБА_1

Листом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 28 лютого 2019 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з незазначенням у довідці № 76 від 02.12.11.2018 року конкретної назви населеного пункту. Також вказано, що у паспорті позивача вказано про реєстрацію у період з 25.04.2016 року по 07.06.2018 року по АДРЕСА_1 .

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1270 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною третьої ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що обставинами, які свідчать про прийняття спадщини є постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або подача у встановлений строк спадкоємцем, який не проживав зі спадкодавцем, заяви нотаріусу про прийняття спадщини.

Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, але діяла на час виникнення спірних правовідносин) доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

При цьому відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_3 останній з 25 квітня 2016 року по 07 червня 2018 року був зареєстрований в АДРЕСА_1 , а з 07 червня 2018 року по 05 лютого 2019 року - в АДРЕСА_2 .

Згідно розпорядження Воєводської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області № 12 від 18 лютого 2016 року АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки, виданої 04 березня 2019 року за № 141 Благодатненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області ОСОБА_3 проживав з квітня 2017 року зі своєю матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 та здійснив її поховання.

У відповідності до довідки, виданої за № 76 від 02.12.2018 року Благодатненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 разом з своїм сином ОСОБА_3 .

Факт спільного проживання позивача ОСОБА_3 разом з своєю матір`ю з квітня 2017 року по день її смерті також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , допитаних у судовому засіданні, які є сусідами позивача та їх показання суд вважає достовірними.

На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та є такими, що дозволяють встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з своїм сином ОСОБА_3 , у період з квітня 2017 року по 26 березня 2018 року .

У зв`язку з наявністю підстав для встановлення факту постійного проживання позовна заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву, подану ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з своїм сином ОСОБА_3 , у період з квітня 2017 року по 26 березня 2018 року .

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області на протязі 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.М.Кологрива