Номер провадження: 22-ц/813/4047/19
Номер справи місцевого суду: 520/3675/18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ПАТ «Банк Восток»,

третя особа: ОСОБА_3

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року, ухвалене суддею Луняченко В.О.,

встановив:

27.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок та на земельну ділянку розміром 0,1311 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та витребувати їх у ОСОБА_2 ; визнати недійсним іпотечний договір від 15.03.2018 року № 153, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Восток», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., щодо передачі в іпотеку зазначеного вище житлового будинку та земельної ділянки та усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права власності, шляхом виключення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40132519 від 15.03.2018 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, 15.03.2018 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року справа по вищезазначеному позову була об`єднана із справою за позовом ОСОБА_1 про витребування на його користь житлового будинку, загальною площею 430, 7 кв.м та земельної ділянки розміром 0,1311 га, кадастровий, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_2 ; скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, загальною площею 430,7 кв.м, та земельну ділянку розміром 0,1311 га, розташованих за зазначеною адресою; визнання недійсним договору іпотеки від 15.03.2018 року №153, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Восток», щодо передачі в іпотеку зазначених житлового будинку та земельної ділянки; а також скасування заборони відчуження майна, накладеного приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашевою В.В. на іпотеку, у зв`язку із з укладенням між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Восток» договору іпотеки від 15.03.2015 року, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з державного реєстру іпотек записів індексний номер: 40132519 від 15.03.2015 року 15:31:02 та індексний номер: 40133591 від 15.03.2015 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року закрито провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок та на земельну ділянку розміром 0,1311 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та продовжено розгляд позовних вимог щодо витребування майна з чужого володіння, скасування державної реєстрації, визнання недійсності іпотечного договору та скасування заборон на іпотечне майно.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовував тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок і земельну ділянку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Дане рішення по справі, про існування якої було невідомо ОСОБА_1 , було скасовано постановою суду апеляційної інстанції, тобто не є підставою для правових наслідків у вигляді переходу права власності від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 . Однак на підставі зазначеного рішення 22.12.2017 року ОСОБА_3 здійснив відчуження житлового будинку і земельної ділянки ОСОБА_2 шляхом укладення договору купівлі-продажу, а у подальшому ОСОБА_5 15.03.2018 року уклав із ПАТ «Банк Восток» договір іпотеки, відповідно до умов якого житловий будинок і земельна ділянка була передана в якості забезпечення кредитного договору від 15.03.2018 року та під час укладення договору іпотеки нотаріусом було накладено заборону на відчуження іпотечного майна. Враховуючи відсутність у ОСОБА_3 правових підстав для отримання права власності на житловий будинок і земельну ділянку і подальшого відчуження даного майна, позивач вважав що права власності ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом витребування належного йому майна з чужого володіння та скасуванню запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 а також визнання недійсним договору іпотеки з скасуванням накладеним під час укладеного іпотечного договору заборон відчуження іпотечного майна.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Витребувано на користь ОСОБА_1 житловий будинок, загальною площею 430,7 кв.м та земельну ділянку розміром 0,1311 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , розташовані за адресою: АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_2 . Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначені житловий будинок та земельну ділянку. Визнано недійсним договір іпотеки від 15.03.2018 року №153, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Восток», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., щодо передачі в іпотеку житлового будинку, загальною площею 430,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки розміром 0,1311 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано заборони відчуження майна, накладені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашевою В.В. на іпотеку, у зв`язку із з укладенням між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Восток» договору іпотеки від 15.03.2015 року, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з державного реєстру іпотек записів індексний номер: 40132519 від 15.03.2015 року 15:31:02 та індексний номер: 40133591 від 15.03.2015 року 15:57:08. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилалися на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове,яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що він придбав спірний будинок та земельну ділянку у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі- продажу від 22.12.2017 року, ОСОБА_1 власноруч написав розписку, згідно з якою зобов`язався повернути ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 1 млн. 400 тис. дол. США в термін до 01.09.2016 року, у разі не повернення заборгованості повинен передати спірні житловий будинок та спірну земельну ділянку ОСОБА_6 ОСОБА_1 визнав пред`явлені до нього ОСОБА_6 позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно, таке визнання позову було прийняте судом та ухвалене рішення про задоволення позову від 08.09.2017 року. ОСОБА_2 зазначає,що суд першої інстанції розцінює факт скасування рішення суду за яким відбулось відчуження спірного майна, як обставину. яка свідчить про те, що таке майно вибуло з володіння власника поза його волею, а тому підлягає витребуванню від добросовісного набувача. Таким чином суд не врахував те, що ОСОБА_1 , написавши в розписці про згоду на передання в рахунок погашення боргу належного йому нерухомого майна та визнавши позов ОСОБА_3 , фактично висловив згоду на вибуття майна з його власності, та дійшов невірних висновків про можливість витребування спірного майна у відповідача, який є добросовісним набувачем. ОСОБА_2 зветає увагу на те, що недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити чи, була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Отже самого лише факту скасування рішення суду, на підставі якого право власності перейшло від позивача до ОСОБА_7 та в подальшому до ОСОБА_8 недостатньо для висновку про відсутність волі позивача на вибуття спірного майна з його володіння.Крім того суд відмовився дослідити докази, а саме розписку на якій ґрунтувалось скасоване рішення. Також ОСОБА_2 зазначає, що відповідач просив суд зупинити провадження у даній справі до розгляду Київським районоим судом м. Одеси з підстав, що саме в ході розгляду даної справи можливо було встановити суттєві обставини справи, на які в тому числі посилався і ОСОБА_1 , а саме чи підписано розписку та заяву про визнання позову ОСОБА_1 саме ним, або іншою особою, однак суд необґрунтовано відхилив дане клопотання. Також ОСОБА_2 вважає помилковим посилання районного суду на правові висновки Верховного Суду України, оскільки такі висновки не можно застосувати до даних правовідносин.

Апелянт в судове засідання не з`явився, про час та місце судовго розгляду сповіщений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічовою Н.А., (т.1 а/с 8) ОСОБА_1 придбав у власність земельну ділянку, площею 0,1311 га., кадастровий номер: НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 на якої розташовані житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, що складаються в цілому з: в цілому з: літ. «Н» - житлового будинку, загальною площею 430,7 м2, житловою площею 220,4 м2; літ. «О» - котельної: літ. «Р» - гаражу; літ. «С» - будинку охорони; літ. «Т» - вольєру; літ. «У» - бесідки; літ. «П» - басейну; І - вимощення; № 1-4- огорожі, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, та які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2017 року по цивільної справі №522/2881/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно відповідача на виконання умов договору займу (розписки) від 07.04.2016 року, було визнано право власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку розміром 0,1311 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 а також житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а/с 22). У рішенні суду зазначено, що відповідач згідно наданих письмових пояснень визнає факт наявності заборгованості у розмірі 1 400 000 дол. США та не заперечує проти переходу права власності на його нерухоме майно у вигляді земельної ділянки та житлового будинку із надвірними спорудами, а також просить розглядати справу у його відсутності.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 22.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Саганович О.Ю. (т.1, а/с28) ОСОБА_3 продав а ОСОБА_2 придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , з надвірними спорудами, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1311 га.

В той же день 22.12.2017 року, шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Саганович О.Ю., ОСОБА_3 продав ОСОБА_9 і земельну ділянку площею 0,1311 га., кадастровий номер: НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01., розташовану на АДРЕСА_1 (т.1, а/с 35).

На підставі зазначених договорів приватним нотаріусом Саганович О.Ю. 22.12.2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, загальною площею 430,7 кв.м, та земельну ділянку розміром 0,1311 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а/с 31,37).

Для забезпечення кредитного договору №ОК2018-01157 від 15.03.2018 року, а також додаткових угод до нього 15.03.2018 року ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ «Банк Восток» житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами та будівлями та земельну ділянку, площею 01311 га., які розташовані на АДРЕСА_1 . На підставі даного договору, посвідченого приватним нотаріусом Гашевою В.В. було вчинено заборона відчуження даного іпотечного майна (т. 1 а/с 240).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 06.09.2018 року була задоволена апеляційна скарга ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_1 та скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2017 року, а справа направлена за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси (т.1, а/с 158).

Правовідносини які виникли між сторонами стосуються захисту права власності, врегульовані Цивільним кодексом України, та розглядаються у порядку цивільного судочинства.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, а також застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 41 Конституції України визначає право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічними положеннями ст. 1 Додаткового протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачається, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а крім того право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Загальні підстави припинення права власності визначені у ч.1,2 ст. 346 ЦК України: право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі ; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 204 ЦК України визначена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 10.06.2015 року у справі №6-449цс15 та від 24.06.2015 року у справі №3-231гс15 якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, прийнятого стосовно цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі №6-251цс15.

14.02.2018 року Верховний Суд прийняв постанову у справі № 127/8068/16-ц, у якої дійшов висновку, що у разі спростування презумпції правомірності правочину, передбаченої ст.204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

За таких обставин, врахувавши правову позицію Верховного Суду України, а також Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи, апелянта що він придбав спірний будинок та земельну ділянку у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2017 року, ОСОБА_1 власноруч написав розписку, згідно з якою зобов`язався повернути ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 1 млн. 400 тис. дол. США в термін до 01.09.2016 року, у разі не повернення заборгованості повинен передати спірні житловий будинок та спірну земельну ділянку ОСОБА_6 ОСОБА_1 визнав пред`явлені до нього ОСОБА_6 позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно, таке визнання позову було прийняте судом та ухвалене рішення про задоволення позову від 08.09.2017 року, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволені позову з огляду на таке.

Рішення суду, на яке посилається апелянт та в результаті якого спірне мано вибуло з власності позивача, скасовано, а наявність заборгованості по борговій розписці не підтверджено належними доказами.

Таким чином суд першої інстанції правильно вважав, що факт скасування рішення суду за яким відбулось відчуження спірного майна, як обставину, яка свідчить про те, що таке майно вибуло з володіння власника поза його волею, а тому підлягає витребуванню від добросовісного набувача, та вірно посилався на правові висновки Верховного суду та Верховного Суду України.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, дублюють доводи заперечень на позов, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, а тому повторного правового аналізу не потребують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.07.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева