ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/2347/18 Головуючий суддя І інстанції Баркова Н. В.
Провадження № 22-ц/818/2653/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Овсяннікової А.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харків від 11 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Баркової Н.В., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ КБ «Приватбанк» (змінено назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») 08.05.2018 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просили стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 80 196, 50 грн. за кредитним договором № б/н від 06.06.2011 та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 06.06.2011 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 та Тарифами Банку складає між ним та банком договір.

Позивач вказує, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв`язку з чим і утворилася заборгованість, яка станом на 31.03.2018 року становить 80196,50 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.05.2018 прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання.

Представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 07.08.2018 подано відзив на позов АТ КБ «Приватбанк», в якому остання зазначила, що позовні вимоги, які викладені в позовній заяві щодо стягнення заборгованості, є необґрунтованими, безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Позивач, пред`явивши вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру. Дійсно відповідачем ОСОБА_1 06.06.2011 було підписано Анкету-заяву, за якою він отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту та був повідомлений про сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Дані кошти, а також відсотки за користування коштами відповідач вважає, що повністю повернуті. Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, надав письмові докази, які не відповідають чинному законодавству, а тим більше копії документів, які зовсім не можливо прочитати. Розрахунок заборгованості також не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. Що стосується нарахованої заборгованості по процентам за користування кредитом, то вони є надуманими, неправомірними та такими, що вводять суд в оману, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви, процентна ставка на рік на суму залишку заборгованості становить - 30%. Але виходячи з розрахунку заборгованості з незрозумілих причин процентна ставка 01.09.2014 змінилась на 34,80%, а з 01.04.2015 - на 43,20 %. Крім того, строк дії картки, ніде не зазначено, таким чином, з дати (строку дії картки) розпочав перебіг строк позовної давності щодо вимог позивача. Отже, представник позивача вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до позовних вимог, у задоволенні яких відмовити.

Представником позивача АТ КБ «Приватбанк» 11.09.2018 надано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_1 , в якій представник позивача вказує наступне, що при укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно ї здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання - ч. 2 п.1 ст. 30 ЦК України), яким підтверджується, що позичальник ознайомлений з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами, позичальник підтвердив свою згоду на те, що Заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу).

Таким чином, між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі, що не суперечить чинному законодавству України. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що-за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України вказує на укладення кредитного договору, складовими якого виступають заяви, умови, правила та тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в заяві. Тарифи - розмір винагороди за послуги банку, є невід`ємною частиною договору. Перелік може змінюватися і доповнюватися, про що власник картки повідомляється відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 06.06.2011 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе, яка заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що ОСОБА_1 висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив, що «Я згоден з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді...». Також до матеріалів позовної заяви долучено «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна. 55 днів пільгового періоду», підписану відповідачем власноруч, з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Крім того, вищезазначені умови і правила надання банківських послуг, а також тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті Банку. Разом з тим, з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача та задоволення позову у повному обсязі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.11.2018 задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про витребування доказів.

Представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 долучено до матеріалів цивільної справи письмові пояснення, в яких остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, в тому числі з посиланням на судову практику.

В судове засідання 11.02.2019 представник позивача подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала посилаючись на обставини, викладені у відзиві та письмових поясненнях, зазначила, що їй не відома сума тіла кредиту, яку її довіритель не повернув банку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харків від 11 лютого 2019 року частково задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.06.2011 у сумі 75901 (сімдесят п`ять тисяч дев`ятсот одна) гривня 43 копійки, з яких: заборгованість за кредитом - 4 503,49 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 67 897,94 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3 500,00 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1 666 (одна тисяча шістсот шістдесят шість) гривень 85 копійок.

На вказане рішення представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог внаслідок сплину строку позовної давності.

В обґрунтування скарги зазначено, що посилання позивача на те, що підписуючи Заяву-анкету відповідач був ознайомлений саме з Умовами і Правилами надання банківських послуг, що надані до суду першої інстанції, належними доказам не підтверджено. Послався на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідач не погоджувався на підвищення відсоткової ставки за наданим кредитом. Вказано, що позивачем не було доведено, що ОСОБА_1 був попереджений про зміну такої ставки. Зазначено, що надана банком довідка про строк дії банківських карток ОСОБА_1 не є належним доказом. Зауважено, що банком пропущено строк позовної давності для пред`явлення вимог.

АТ КБ «Приватбанк» суду було надано письмові пояснення, в яких зазначено, що підписуючи Заяву-анкету, ОСОБА_1 погодився з умовами і правилами надання банківських послуг та зобов`язався регулярно з ними ознайомлюватись на сайті банку. Вказано, що про підвищення процентної ставки відповідач повідомлявся через виписи по своєму картковому рахунку. Послались на те, що строк дії картки підтверджується довідкою, що була надана до суду першої інстанції. Вказано, що з урахуванням зробленої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності з нього підлягає стягнення сума пені за один рік у розмірі 1100 грн.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, що передбачено п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.06.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви позичальника, в якій зазначено, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить договір про надання банківських послуг.

Таким чином, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 виникли правовідносини внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомилася та погодилася, про що розписався у заяві-анкеті. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 06.06.2011 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.9-34).

Судом встановлено, що в подальшому будо збільшено встановлений кредитний ліміт до 5000 гривень, крім того, в подальшому, згідно з Тарифами банку базова відсоткова ставка становила 2,9 % на місяць (34,8 % річних), а з 01 квітня 2015 року процентна ставка встановлена у розмірі 3,6 % в місяць (43,2% на рік), що підтверджується наказом Банку СП -2015-6552838 від 18.02.2015.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором кредиту виконував не належним чином, у зв`язку з чим станом на 31.03.2018 утворилася заборгованість у розмірі 80196,50 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 4 503,49 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 67 897,94 грн; заборгованість за пенею та комісією - 3 500,00 грн; штрафи відповідно до пункту 2.1.2.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн (фіксована частина) та 3795,07 (процентна складова), що вбачається з розрахунку заборгованості (а. с. 6-8).

Згідно вказаного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», що підтверджується відповідною довідкою позивача, не спростовано належними та допустимими доказами.

Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 06.06.2011 отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 08.2016 року (а.с.143). Позивачем надана копія фотокартки клієнта з фото (а.с.142).

Банком на підтвердження наявності не виконаних кредитних зобов`язань надано розрахунок заборгованості за договором. Додатково додається виписка по рахунку, в якій відображені всі операції зі зняття грошових коштів, погашення та нарахування відсотків і неустойки (а.с.137-141).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, зміст якого зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Між сторонами здійснені всі необхідні дії задля придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч.1 ст.202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору.

Позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, оскільки в рамках укладеного сторонами 06.06.2011 кредитного договору б/н, відповідач отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 08.2016 року, а ПАТ КБ «Приват Банк» з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом звернувся з позовом 08.05.2018.

Суд відмовив у стягненні з відповідача суми штрафів з метою недопущення подвійної відповідальності за одне і те саме порушення - невиконання умов повернення кредитних коштів.

Проте, такими висновками суду колегія суддів погоджується не в повному обсязі.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Правилами статті 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, за якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає встановленим згідно із вимогами ч. 1 ст. 82 ЦПК України, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 виникли кредитні правовідносини на підставі укладеного договору б/н від 06.06.2011 та відповідач отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказані обставини визнані відповідачем у відзиві на позовну заяву (а. с. 61-62).

У вказаному відзиві відповідач послався на те, що кошти за кредитним договором ним було повернуто у повному обсязі, однак всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України щодо доведення своїх заперечень проти позову - відповідних доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження вказаної обставини не надав.

Банком суду першої інстанції було надано розрахунок заборгованості (а. с. 6-8), а також виписку про рух коштів по рахунку відповідача (а. с. 137-141), яким була судом надана належна оцінки у їх сукупності відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України, що свідчить про те, що відповідачем не було належним чином виконано зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, та призвело до утворення заборгованості.

Вказані докази в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем спростовано не було.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком районного суду про те, що Умови і правила надання банківських послуг (а. с. 11-34), що були надані банком, можуть вважатись складовою частиною укладеного між учасниками справи кредитного договору, оскільки вони не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14, постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відповідач наполягав на застосуванні наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позовних вимог.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності та бере до уваги наступну правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 березня 2014 року, прийняту за наслідками розгляду справи № 6-14цс14.

Так, Верховний Суд України при застосуванні вказаних норм матеріального права при аналогічних обставинах справи дійшов висновку, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

На підтвердження строку дії карток, що були видані ОСОБА_1 , банком суду дуло надано довідки від 11.09.2018 за № 30.1.0.0./2-20180508/217 (а. с. 102, 142) та № б/н (а. с. 170).

Згідно вказаних документів ОСОБА_1 було видано карти, які мали наступні строки дії - № НОМЕР_3 до 02/15, яка була відкрита 06.06.2011, № 502335 до 08/16, яка була відкрита 02.08.2013.

За клопотанням представника відповідача (а. с. 162) судом у банку ухвалою від 26.11.2018 було витребувано копії вказаних карток.

Згідно відповіді Банку від 29.11.2018 за № 439571-ВБ пластикова картка є в наявності в єдиному екземплярі та видається на руки клієнту, її копія у банку не зберігається.

Колегія суддів, оцінивши вказані довідки у поєднанні з розрахунком заборгованості та випискою по рахунку відповідача, з яких вбачається, що останнє зняття готівки у банкоматі відбулось 17.02.2014 та того ж дня відбулась остання оплата покупки карткою (а. с. 138) - тобто після відкриття перевипущеної картки, а останнє поповнення готівкою у відділенні банку - 29.11.2016 на суму 500 грн. (а. с. 138 на звороті), вважає доведеним факт використання ОСОБА_1 банківської картки № НОМЕР_2 .

Відповідачем суду не було надано копій карток, що були у його розпорядженні із зазначенням інших номерів та строків їх дії на спростування інформації, наданої банком.

ОСОБА_1 у поданих до суду першої інстанції заявах та апеляційній скарзі (а. с. 209) не заперечується факт отримання ним другої кредитної картки.

Вказане свідчить про те, що з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року, прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-14цс14, Банк, звертаючись до суду з позовом 08.05.2018 (позовна заява подана на поштове відділення 07.05.2018), трирічний строк позовної давності не пропустив.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду, що з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту - 4503,49 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яку з огляду на аналогічні обставини суд апеляційної інстанції застосовує по цій справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Тому колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що заявлена Банком сума штрафів покладає на відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність, оскільки слугує санкцією за одні і ті самі порушення - прострочення терміну виконання зобов`язання, а тому стягненню не підлягає.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню лише суми заборгованості за ставками та видами заборгованості, на які він погодився, підписавши Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а. с. 10).

При вирішенні питання про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом апеляційний суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання

Отже, відсотки за користування кредитним коштами мають бути розраховані за ставкою 30% річних і їх сума з урахуванням погашень, що були зроблені боржником, складає за період з 25.01.2014 (виникнення порушення за кредитним договором - а. с. 7) по 31.08.2016 (закінчення строку дії перевипущеної кредитної карти) 1779,2 грн, що дорівнює добутку суми заборгованості, відсоткової ставки (30%) та кількості днів прострочення, розділеного на погоджену кількість днів року (360).

Таким чином, за недоведеності укладення кредитного договору на умовах сплати комісії заявлена у позові з цих підстав сума не підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 Верховний Суд України зазначив, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Представник банку надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 1100 гривень.

Його пояснення узгоджуються із розрахунком, випискою з рахунку і відповідачем не спростовані, тому колегія суддів бере їх до уваги і вважає доведеним заборгованість відповідача у зазначеному розмірі.

Наведене свідчить, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріально та процесуального, доводи скарги спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, змінює оскаржуване рішення, зменшивши суму відсотків та пені, що підлягають стягненню з відповідача та скасовує оскаржуване рішення в частині стягнення комісій.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції перерозподіляє судові витрати.

Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харків від 11 лютого 2019 року - змінити в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та пені.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в цій частині - задовольнити частково.

Зменшити розмір стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованості по процентам за користування кредитом до 1779,2 грн; заборгованість за пенею до 1100 грн.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харків від 11 лютого 2019 року - скасувати в частині стягнення суми комісій та відмовити у задоволенні вказаної вимоги.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харків від 11 лютого 2019 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 162 (сто шістдесят два) гривень 10 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 16.07.2019.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

А.І. Овсяннікова.