Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 758/15458/15

провадження № 61-28023 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

відповідач - ОСОБА_4 ;

представник відповідача - ОСОБА_5 ;

третя особа - автокооператив «Мрія»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у складі судді Шаховніної М. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_4 , третя особа - автокооператив «Мрія», про визнання права власності в порядку спадкування за законом та виселення.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позовна заява мотивована тим, що вона є тіткою - ОСОБА_6 , який за життя прийняв спадщину після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , але оформити документи на спадщину не встиг, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . До складу спадщини входять: квартира АДРЕСА_1 , земельна ділянка, площею 0,10 га, розташована у АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 та гараж АДРЕСА_2.

Зазначала, що у встановлений законом строк вона звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_6 , проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв?язку з відсутністю правовстановлюючих документів та у зв`язку із зверненням ОСОБА_4 до суду.

Вказувала, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року було встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (батька - ОСОБА_6 ) у період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час ОСОБА_4 користується квартирою АДРЕСА_1 на свій розсуд та перешкоджає їй у доступі до спадкового майна.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,10 га, розташовану у АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 та гараж АДРЕСА_2; зобов`язати ОСОБА_4 усунути їй перешкоди у користуванні зазначеною квартирою, виселивши останню з квартири.

У березні 2016 року ОСОБА_4 пред?явила до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона проживала з ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1987 року. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року встановлено факт її проживання з ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входять квартира АДРЕСА_1 , земельна ділянка, площею 0,10 га, розташована у АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 та гараж АДРЕСА_2.

Зазначала, що 26 квітня 2013 року вона звернулася до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Буренко О. М. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 . З аналогічною заявою звернувся також і син померлого - ОСОБА_6 , проте оформити спадщину після смерті батька він не встиг, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 до нотаріальної контори звернулася також ОСОБА_1

Вважала, що майно, набуте ОСОБА_7 у власність у період з 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 є їх спільним майном, оскільки вона з померлим проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і майно придбане у результаті їх спільної праці. Крім того, зазначала, що під час спільного проживання із ОСОБА_7 27 липня 2007 року ними було придбаний автомобіль «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на придбання якого надали кошти її батьки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,10 га, розташована у АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 та гараж АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_7 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири та на 1/2 частину спірної земельної ділянки; визнати за нею право власності на автомобіль «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_4 об`єднано в одне провадження.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,10 га, розташовану у АДРЕСА_3 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано право власності за ОСОБА_4 на автомобіль «Форд», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у складі судді Романа О. А. зобов`язано ОСОБА_4 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 із вказаної квартири.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_7 , проте не встиг її оформити. ОСОБА_1 , яка є тіткою ОСОБА_6 , у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 , тому її вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру та земельну ділянку в порядку спадкування за законом є обґрунтованими, оскільки зазначене майно належало ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності. У зв?язку з цим суд вважав обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 в частині зобов?язання ОСОБА_4 усунути їй перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 .

Вирішуючи спір в частині визнання права власності на автомобіль, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року було встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, спірний автомобіль було придбано у 2007 році, тобто за час їх спільного проживання, а представники ОСОБА_1 визнали позов в частині визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_8

ОСОБА_7 не набув права власності на спірний гараж в автокооперативі «Мрія», оскільки земельна ділянка, на якій розташований гараж не виділена автокооперативу «Мрія» у передбаченому законом порядку і рішення з цього питання Київською міською державною адміністрацією не прийнято, тому суд виключив із поділу майна гараж АДРЕСА_2.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що посилання ОСОБА_4 на те, що вона проживала із ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1987 року і тому спірна квартира та земельна ділянка є об?єктами спільної сумісної власності подружжя, безпідставні, оскільки до вступу в дію у 2004 році СК України проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не мало правових наслідків, так як спільним сумісним майном визнавалося лише майно, яке набуте у шлюбі. Крім того, спірна квартира була передана у власність спадкодавця із

житлового фонду державної чи комунальної власності в порядку безоплатної приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а спірна земельна ділянка так само була виділена у приватну власність із державного земельного фонду безоплатно, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_4 про визнання права власності на спірну квартиру та земельну ділянку, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на спірні квартиру та земельну ділянку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 758/15458/15 з Подільського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що право власності на спірні квартиру й земельну ділянку ОСОБА_7 набув у 1993 році й 1997 році, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 . Вважав, що при вирішенні питання про поділ вказаного майна слід застосовувати статтю 24 КпШС України, чинного на час набуття ОСОБА_7 цього майна у власність, якою передбачено, що роздільним є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, а також речі індивідуального користування.

Також посилався на те, що положення пунктів 4 частини першої статті 57 СК України про те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним під час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», набрало законної сили 13 червня 2012 року. Вважав, що оскільки частина спірної квартири набута ОСОБА_7 у власність до 13 червня 2012 року, то положення пункту 4 частини першої статті 57 СК України на спірні правовідносини не поширюються.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вказувала, що і квартира, і земельна ділянка були набуті у власність ОСОБА_7 у результаті приватизації (у 1993 році та у 1996 році відповідно), тому ОСОБА_4 , яка не перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_7 , а факт її спільного проживання із ОСОБА_7 встановлено рішенням суду з 01 січня 2004 року, не має правових підстав для визнання цього майна об`єктами права спільної сумісної власності та визнання права власності на частину вказаного майна.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 758/15458/15 з Подільського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

До Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 05 червня 2019 року та 10 червня 2019 року надійшли заяви ОСОБА_9 , в яких заявник просив залучити його до участі у вказаній вище справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_9 про залучення до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - автокооператив «Мрія», про визнання права власності в порядку спадкування за законом та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно відмовлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,10 га, розташовану у АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Син ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 у встановлений законом строк звернулися із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буренко О. М.

ОСОБА_6 за життя не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті батька - ОСОБА_7 , оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 , яка є тіткою ОСОБА_6 , звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6

22 жовтня 2015 року державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на спірне спадкове майно у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та у зв`язку зі зверненням ОСОБА_4 до суду.

ОСОБА_7 перейшла у власність в порядку приватизації державного житлового фонду квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 серпня 1993 року.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 09 серпня 1997 року ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої у АДРЕСА_3 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_7 з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу 27 липня 2007 року ОСОБА_7 було придбано автомобіль «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У частині першій статті 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (стаття 1263 ЦК України).

Отже, ОСОБА_1 , яка є тіткою ОСОБА_6 і у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини, є спадкоємцем третьої черги після померлого ОСОБА_6 .

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відтак, ОСОБА_6 є таким, що прийняв спадщину після смерті батька - ОСОБА_7 .

Судом також встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_7 з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Таким чином ОСОБА_4 є спадкоємцем четвертої черги після померлого ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час набуття ОСОБА_7 спірного майна у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

До набрання чинності 01 січня 2004 році СК України проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не мало правових наслідків, оскільки спільним сумісним майном визнавалося лише майно, набуте у шлюбі.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тобто, при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності у майна статусу спільної сумісної власності, обов`язковому доведенню підлягає факт купівлі майна за рахунок коштів, які походять від спільної праці членів сім`ї.

Під спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 отримав спірну квартиру і земельну ділянку в приватну власність безоплатно, використавши своє право громадянина на приватизацію.

За змістом статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми, що виключає спільну працю членів сім`ї у придбанні спірної квартири, у зв`язку з чим у ОСОБА_4 відсутнє право на спірне майно на підставі статті 17 Закону України «Про власність».

Положеннями статей 81, 116 ЗК України передбачено, що окрема земельна ділянка одержана громадянином в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, оскільки одержана громадянином як частка із земельного фонду.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Вирішуючи спір, судина підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що спірні квартира та земельна ділянка були набуті у власність ОСОБА_7 до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, були приватизовані, а не створені спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому єдиним спадкоємцем зазначеного нерухомого майна є ОСОБА_1 .

Посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_4 з ОСОБА_7 проживала з 1987 року, а тому набуте ОСОБА_7 майно є спільною сумісною власністю подружжя, безпідставні, оскільки сам по собі факт проживання не дає правових підстав вважати спільне проживання шлюбом та не породжує правових наслідків, а рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_7 з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, тобто до набуття у власність ОСОБА_7 спірного майна у порядку приватизації та під час дії КпШС України, нормами якого спільним сумісним майном визнавалося лише майно, набуте у зареєстрованому шлюбі.

У зв?язку з викладеним також є необґрунтованими посилання касаційної скарги на статтю 24 КпШС України, оскільки ОСОБА_7 з ОСОБА_4 .

У зареєстрованому шлюбі не перебували, а дія положень статей 57-61 СК України на спірні правовідносини в частині визнання власності на квартиру та земельну ділянку не поширюється.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович