ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6603/19 Справа № 179/444/18 Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк"до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року АТ КБ "ПриватБанк"звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.12.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Внаслідок неналежного виконання взятих на себе кредитних зобов`язань, у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 11694,70 грн.

У зв`язку з чим, АТ КБ "ПриватБанк"просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.12.2011 року в розмірі 11694,70 грн., а також судові витрати по справі.

Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк"було відмовлено, з чим позивач не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" не скористалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.12.2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У даній заяві зазначені прізвище, ім`я та по батькові особи, місце його проживання, паспортні дані, телефони, сімейний стан, розмір заробітної плати і надрукований текст, що особа згодна з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, обслуговування і кредитування. Також в заяві зазначено, що особа бажає оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна» та обраний ліміт 300 гривень.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач не надав доказів, що між ним та відповідачем укладений кредитний договір, оскільки у єдиному підписаному відповідачем документі, анкеті-заяві, йдеться про укладення договору про надання банківських послуг, міститься інформації, що особа бажає отримати платіжну картку, при цьому позивач не надав жодної інформації, що відповідачка отримала цю платіжну картку, відсутній будь-який письмовий доказ, засвідчений підписом відповідачки, що вона отримала кредитну картку. У заяві зазначений ліміт 500 гривень, тоді як позивач у своїй заяві зазначає, що відповідачка отримала 4000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту.

Дослідивши позовну заяву, суд встановив, що і у позові позивач не зазначає, на яких умовах укладений кредитний договір, не зазначений виданий номер кредитної картки, не зазначає кредитного ліміту, процентної ставки, строку користування, що взагалі унеможливлює для суду складання і перевірку суми заборгованості. Також відсутні в матеріалах справи будь-які докази того, що відповідачка дійсно отримала кредитну картку.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду роздруківку з програмного забезпечення про рух коштів з наступних карткових рахунків: виписку з карткового рахунку НОМЕР_1 (кредитний ліміт 3937,11 грн., витрати по карті складають 46102,25 гривень (а. с. 46-49), виписку з карткового рахунку НОМЕР_2 (кредитний ліміт не зазначений, витрати по карті складають 10416,72 грн.), виписку з карткового рахунку НОМЕР_3 (кредитний ліміт не зазначений, витрати по карті складають 8296,82 грн.( а. с. 49), виписку по карті НОМЕР_4 , виписку по карті НОМЕР_5 , виписку по карті НОМЕР_6 .

Суд встановив, що позивач надав довідку, що відповідачка отримала від банка чотири картки (термін дії до 2016 року та 2020 року).

Однак, суд дійшов висновку, що ні з позову, ні з розрахунку, наданого позивачем, не вбачається, за якою саме з цих карток наданий кредит, згідно якої картки складений розрахунок заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог, зокрема: в матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно того, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір; відсутні докази, що відповідач отримав кредитну картку; відсутні докази встановлення відповідачу кредитного ліміту та докази користування відповідачем кредитною карткою.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції і відхиляє доводи апелянта щодо того, що при підписанні анкети-заяви сторони досягли згоди стосовно всіх істотних умов договору, з наступних підстав.

АТ КБ "ПриватБанк" посилається на те, що 22.12.2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Однак, безпідставними є доводи АТ КБ "ПриватБанк" про те, що вказаний договір був оформлений відповідною анкетою-заявою відповідача 22.12.2011 року, яка містить підпис останнього про ознайомлення його з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" і "Тарифами Банку". Колегія суддів не може прийняти до уваги витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку як належний, допустимий та достатній доказ, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Тобто, відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не долучено до позовної заяви Умов та правил про надання банківських послуг, які б містили підпис позичальника, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ "ПриватБанк" не доведено, що під час підписання заяви-анкети позичальника відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, які надані позивачем до позову.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року №6-2320цс16, постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 203/5497/13-ц (провадження №61-1391св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Крім того, анкета-заява, яка підписана відповідачем про ознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, не містить зазначений позивачем у позові кредитний ліміт у розмірі 4000,00 грн., а також, не зазначений номер платіжної картки, яка була видана банком відповідачу відповідно до його заяви, строку її дії, не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору з відповідачем в порядку, передбаченому законом, погодження всіх істотних умов договору, видачі кредиту та обгрунтованості розрахунку заборгованості.

Жодних обґрунтувань, з яких саме причин вказані докази не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга АТ КБ "ПриватБанк" не містить.

Разом з цим, рух коштів на картковому рахунку не може бути належним підтвердженням обізнаності відповідача з конкретними «Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», на які посилається позивач як на умови кредитного договору від 22.12.2011 року, факту згоди відповідача на них.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість за договором, а отже визнав свої зобов`язання також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Виписка по рахунку не є первинним документом, що також узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 61-5191св18.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що у разі незгоди суду першої інстанції з розрахунком заборгованості позивача, суд повинен був надати свій розрахунок, однак цього зроблено не було.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1ст. 81 ЦПК України), збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до змісту ч.1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, банк повинен довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та, відповідно, на умовах встановлених договором.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.

Посилання апелянта на те, що відповідач розрахунок заборгованості не спростував, також не можуть бути прийняті колегією суддів як підстава для задоволення позовних вимог, так як відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину або відсутність заперечень з боку відповідача щодо наявності заборгованості при розгляді справи не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні спору про стягнення заборгованості по суті.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова