справа № 691/860/17
провадження № 2/691/23/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань Шмунь Н.В.

з участю учасників справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо

предмета спору Заболотня Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городище цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

встановив :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивач посилається на те, що згідно свідоцтва на право власності на житло від 15 вересня 2000 року, виданого виконавчим комітетом В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області є власником 35/100 частини будинку, який приватизований відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Разом з нею в будинку проживають ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .. Згідно Акту узгоджувальної комісії про розгляд спорів від 18 грудня 2000 року, у складі голови комісії ОСОБА_7, членів комісії: ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , було розглянуто її заяву та проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться у суміжному користуванні співвласників і з метою усунення порушень, розподілено земельну ділянку та прибудови наступним чином: ОСОБА_1 виділено сарай-площею 22 кв.м., загороду 24 кв.м., підвал 16 кв.м., повітка 16 кв.м., біля повітки 24 кв.м., клумба 84 кв.м., двір коло хати 52 кв.м., хата 105 кв.м ., проїзд до сараю 8 кв.м., всього 351 кв.м.; ОСОБА_3 виділено підвал 16 кв.м., сарай 30 кв.м., гараж 28 кв.м., двір перед хатою 28 кв.м., двір поза хатою 64 кв.м., хата 98 кв.м., за сараєм 60 кв.м., під хатою 10, 5 кв.м., загорожа біля повітки 16 кв.м., всього 350 кв.м.. Останні роки ОСОБА_3 став визначати право користування земельною ділянкою на власний розсуд, незважаючи на її заперечення, так як добудував гараж, який значно більший за необхідний розмір, без будь-якого проекту, чим перешкоджає вільному проходу чи проїзду у дворі спільного користування. Крім цього збдував на її клумбі огорожу, в зв`язку з чим написала заяву до В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області та згідно протоколу комісії в складі: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , при виконкомі В`язівської сільської ради від 07 квітня 2017 року, було рекомендовано ОСОБА_3 ліквідувати тимчасову огорожу з металевої сітки, яка прилягає до металевого гаража на території поштового відділення і надана їй у постійне користування. Незважаючи на висновок комісії, ОСОБА_3 не дає можливості користуватися земельними ділянками у межах виділених згідно Акта узгоджувальної комісії про розгляд спорів від 18 грудня 2000 року. Користуючись тим, що вона є одинокою жінкою, поставив відеокамери, які направлені на частину її двору та дають йому можливість практично контролювати її життя та хто і коли приходить до неї. Таким чином ОСОБА_3 намагається чинити перешкоди у вільному користуванні частиною її земельної ділянки, здійснює відео контроль за її життям, незважаючи на її заперечення і зауваження членів комісії при розгляді її заяв, в зв`язку з чим прийняла рішення звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

15 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та просила зобов`язати відповідача ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у вільному користуванні її частиною земельної ділянки біля житлового будинку згідно Акту узгоджувальної комісії про розгляд спорів від 18.12.2000 року та протоколу засідання комісії при виконавчому комітеті В`язівської сільської ради від 07.04.2017 року шляхом знесення тимчасової огорожі з металевої сітки, яка прилягає до металевого гаража на території почтового відділення і надана їй в постійне користування, зі стягненням з відповідача додатково понесених судових витрат.

20 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 подала позовну заяву про збільшення позовних вимог та просила зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні сараєм, шляхом зобов`язання відповідача знести обладнану ним загорожу земельної ділянки сіткою рабиця та гранітними валунами, загородивши проїзд до її сараю та не створювати їй перешкод в майбутньому, зі стягненням з відповідача додатково понесених судових витрат.

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області під час судового розгляду позовну заяву із збільшеними позовними вимогами від 20 лютого 2019 року повернуто позивачу, як таку, що подана з недотриманням вимог ст.49 ЦПК України, а саме після закінчення підготовчого засідання і не направлення третій особі вказаної позовної заяви.

Судовий розгляд цивільної справи проведено в межах заявлених позовних вимог. На пропозицію суду про можливе вирішення спору шляхом застосування принципу добросусідства, варіантів земельного сервітуту, сторони заперечили щодо такого підходу.

За змістом ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не вправі збирати докази за власною ініціативою.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у вільному користуванні частиною земельної ділянки біля житлового будинку в АДРЕСА_2 , згідно Акту узгоджувальної комісії про розгляд спорів від 18 грудня 2000 року та протоколу засідання комісії при виконавчому комітеті В`язівської сільської ради від 07 квітня 2017 року, шляхом знесення тимчасової загорожі з металевої сітки, яка прилягає до металевого гаража на території поштового відділення і надана позивачу в постійне користування, стягнути понесені судові витрати.

Відповідач позовні вимоги не визнав, пояснив, що отримав житло по АДРЕСА_3 , як молодий спеціаліст, у 1984 році. Всього за цією адресою проживало 5 сімей, тримали господарство, а тому необхідні були підсобні приміщення. Позивач самостійно зайняла одну із споруд, не порадившись ні з ким. Скільки себе пам`ятає, то до сараю позивача проїзду не було, був лише прохід. Настільки йому відомо, позивач хоче збудувати гараж і їй потрібний проїзд, в зв`язку з чим шукає будь-які шляхи для конфлікту. Перешкод він не вчиняє. Сітка, яка була загорожею прийнята позивачем. Під час виїзду узгоджувальної комісії про розгляд спорів від 18 грудня 2000 року не був присутній, заміри зроблені без його участі, як і не ставив підпис у акті, висновки комісії не узгоджуються з тими, які зазначені у Технічному паспорті в частині розмірів земельних ділянок. Представник відповідача вважає безпідставними позовні вимоги позивача як в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою так і відшкодування понесених судових витрат позивачем.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області позовні вимоги не визнала та пояснила, що, як землевпорядник В`язівської сільської ради, була членом узгоджувальної комісії про розгляд спорів 05 жовтня 2000 року по причині перевірки заяви позивача. Щодо складання акту була проти, остільки будинок в якому проживають позивач і відповідач є багатоквартирним, а отже і земельна ділянка має бути у спільному користуванні. Комісією вирішено було надати прохід позивачу до підсобної споруди, саме прохід, а не заїзд, остільки транспортним засобом туди не можливо проїхати, так як там стоїть гараж поштового відділення і навіть якщо відповідач прибере загорожу, то можна проїхати лише до гаража пошти і це не буде проїзд, а прохід. Не погоджується з позивачем, що клумба має площу 84 кв.м., так як це не відповідає дійсності. Комісією було запропоновано відповідачу прийняти загорожу, але огорожу прийняла позивач особисто, як і валуни. Сторонам по справі було виділено по 0,04 га у постійне користування та з огляду на те, що їх не можливо примирити, вважає, що слід передати всю земельну ділянку для спільного користування, щоб не було спору в подальшому. На даний час в діях відповідача відсутні будь-які дії, які б створювали перешкоди для позивача користування земельною ділянкою і це комісія відобразила у актах і підтвердили в судовому засіданні сторони.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, заслухавши учасників справи, свідчення свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , дослідивши докази у справі, які мають юридичне значення для розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, і суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм для користування.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користуванні.

У відповідності з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Згідно до пунктів б, д ч. 1 ст. 90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Наведені правові положення однаковою мірою стосуються і є справедливими як для позивача, так і відповідача, оскільки є власниками суміжних земельних ділянок. За нормами ст.198 ЗК Укрнаїни, власник земельної ділянки вправі відокремлювати межі своєї земельної ділянки, виносячи останню таким чином в натурі, на місцевості.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується доказами у справі, що позивач, згідно свідоцтва на право власності на житло від 15 вересня 2000 року, виданого виконкомом В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, є власником 35/100 квартири загальною площею 84,5 кв.м. по АДРЕСА_2 , приватизованої згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.4), що підтверджується і Технічним паспортом на житловий будинок садибного типу (а.с.12-13). Зазначене свідоцтво видане на прізвище « ОСОБА_1 », зміна прізвища позивача на « ОСОБА_1 » відбулася в зв`язку із реєстрацією шлюбу 18 грудня 2000 року (а.с.14), який 19 серпня 2003 року був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 (а.с.8). Згідно Акту узгоджувальної комісії про розгляд спорів від 05 жовтня 2000 року, було розглянуто заяву ОСОБА_1 (а.с.6). При розгляді заяви, комісією у складі голови комісії ОСОБА_7 , члена комісії ОСОБА_5 , проведено обстеження земельної ділянки заявника та суміжних землекористувачів (землевласників) ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_19 (а.с.6). Згідно земельно-облікових документів (шнурової книги) за громадянами закріплені земельні ділянки: ОСОБА_1 - 0,03 га; ОСОБА_3 - 0,15 га; ОСОБА_19 - 0,06 га (а.с.6). Під час обстеження та обміру, комісією було поділено двір п`яти квартир, згідно приватизації, на три частини ОСОБА_1 - 0,04 га; ОСОБА_3 - 0,044 га; ОСОБА_19 - 0,09 га, при цьому забито межові знаки по межі ОСОБА_1 , відповідно до яких її розмір земельної ділянки становить 0,052 га, в кінці городу доділено 0,008 га, разом - 0,06 га (а.с.6). При складанні Акту складено відповідний план, при цьому позивач від підпису відмовилася (а.с.6). Відповідно до Акту узгоджувальної комісії про розгляд спорів від 18 грудня 2000 року, у складі голови комісії ОСОБА_7 , членів комісії: ОСОБА_8 , ОСОБА_5, ОСОБА_9, було розглянуто заяву ОСОБА_1 та проведено обстеження земельної ділянки заявника та суміжних землекористувачів (землевласників) ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_19 (а.с.5). Згідно земельно-облікових документів за землеволодінням (землекористуванням) громадян закріплені земельні ділянки: ОСОБА_1 - 0,03 га, на підставі рішення виконкому В`язівської сільської ради №33 від 24 травня 2000 року; ОСОБА_3 - 0,15 га, на підставі зборів уповноважених №3 від 25 серпня 1985 року; ОСОБА_19 - 0,06 га, на підставі рішення виконкому В`язівської сільської ради №33 від 27 серпня 1996 року (а.с.5). При обстеженні та обмірі земельних ділянок комісією було встановлено, що сумарна площа двору ОСОБА_1 становить 351 кв.м., ОСОБА_3 - 350 кв.м. (а.с.50), що відповідно до плану (схеми) земельної ділянки у зазначеному Акті у ОСОБА_1 : сарай-площею 22 кв.м., загорода 24 кв.м., підвал 16 кв.м., повітка 16 кв.м., біля повітки 24 кв.м., клумба 84 кв.м., двір коло хати 52 кв.м., хата 105 кв.м ., проїзд до сараю 8 кв.м., всього 351 кв.м.; у ОСОБА_3 : підвал 16 кв.м., сарай 30 кв.м., гараж 28 кв.м., двір перед хатою 28 кв.м., двір поза хатою 64 кв.м., хата 98 кв.м., за сараєм 60 кв.м., під хатою 10, 5 кв.м., загорожа біля повітки 16 кв.м., всього 350,5 кв.м. (а.с.5). Згідно довідки виконкому В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 26 грудня 2000 року №497, ОСОБА_1 , відповідно до рішення виконкому В`язівської сільської ради від 24 травня 2000 року №33 наділено земельну ділянку (рілля) в розмірі 0,03 га, яка після контрольного обміру узгоджувальної комісії 05 жовтня 2000 року, фактично становить 0,06 га, після приватизації квартири ОСОБА_1 наділено дворище 351 кв.м. (а.с.9). Позивач перебуває у недружніх відносинах з відповідачем, з приводу чого зверталася до Городищенського ВП Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області (а.с.10-11). Спір між учасниками справи виник з підстав, що відповідач, облаштовуючи свою земельну ділянку, загородив підхід до сараю позивача. Згідно Протоколу комісії при виконкомі В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 07 квітня 2017 року, в складі голови комісії ОСОБА_11 , членів комісії ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , при розгляді поданої заяви ОСОБА_1 було встановлено, що тимчасова огорожа з металевої сітки, яка прилягає до металевого гаража на території поштового відділення, знаходиться на земельній ділянці, що була надана в постійне користування ОСОБА_1 , в зв`язку з чим комісія рекомендувала ОСОБА_3 прийняти металеву сітку. Крім того, було встановлено відсутність перешкод для встановлення ОСОБА_1 огорожі і зазначено на залишення проїзду, який перебуває у спільній власності та вжито заходи врегулювання конфлікту між сторонами (а.с.7). Відповідно до Акту по вирішенню земельних питань при виконкомі В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 23 червня 2017 року, комісія в складі голови комісії ОСОБА_25 , членів комісії ОСОБА_14 , ОСОБА_5 ОСОБА_15 , які за заявою ОСОБА_3 , за місцем його проживання по АДРЕСА_2 , з метою визначення меж двору, встановила, що на суміжну земельну ділянку поштового відділення є Державний Акт на право власності поситійного користування землею, в зв`язку з чим подальші обміри земельних ділянок можливі лише після відновлення меж організацією території відділення поштового зв`язку та рекомендовано сторонам замовити технічну документацію, після чого комісія повторно виїде по даному питанню (а.с.23). Згідно Державного Акту Серії НОМЕР_4 , вказаний Державний Акт на право постійного користування землею видано Українському державному підприємству поштового зв`язку «Укрпошта» м.Київ вул.Хрещатик, №22 під розміщення відділення поштового зв`язку в с.В`язівок Городищенського району Черкаської області, площею 0,0717 га в межах згідно з планом землекористування (а.с.35-36). Згідно свідоцтва на право власності на житло від 07 вересня 2000 року, виданого виконкомом В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, відповідач є власником 35/100 квартири загальною площею 82,9 кв.м. по АДРЕСА_5 , приватизованої згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.119), що підтверджується і Технічним паспортом на житловий будинок садибного типу (а.с.120-124). Відповідач у судовому засіданні пояснив, що встановлену металеву сітку прийняла позивач, в підтвердження надав фотознімки, де перешкоди для позивача відсутні, що вона сама і не заперечила (а.с.84-89). Відповідно до Акту комісії по вирішенню земельних питань при виконкомі В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 03 травня 2018 року, комісією в складі голови комісії ОСОБА_25, членів комісії ОСОБА_14 , ОСОБА_5 , під час обміру спірної земельної ділянки по АДРЕСА_2 , а саме клумби земельної ділянки позивача, встановлено, що площа клумби становить 86, 025 кв.м., що на 2,025 кв.м. більше ніж у Акті узгоджувальної комісії від 18 грудня 2000 року, а відтак перешкод для користування даною земельною ділянкою немає (а.с.125). Згідно Акту комісії по вирішенню земельних питань при виконкомі В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 10 грудня 2018 року, комісією в складі голови комісії ОСОБА_25, членів комісії ОСОБА_14 , ОСОБА_5 , в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_2 та встановлено, що спірна земельна ділянка, а саме клумба площею 84 кв.м., якою користується ОСОБА_1 не має загорожі, як то зазначено у позовній заяві, суміжна земельна ділянка у її користуванні, згідно Державного Акту на право постійного користування під розміщення відділення поштового зв`язку має довжину 5,63 м, ширина даної земельної ділянки не визначена (а.с.166). Комісія звернулася із проханням до ОСОБА_3 на можливість надання ОСОБА_1 можливості під`їзду до її господарської будівлі відповідно до ст.100 ЗК України (а.с.166). Зазначений Акт позивач та відповідач не підписали (а.с.166). Згідно рішення виконавчого комітету В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 18 серпня 2000 року №52, з метою поліпшення матеріально-побутових умов ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вирішено приєднати квартиру №4 загальною площею 33,9 кв. м., житла площа 15 кв.м. до квартири №1 , яка належить ОСОБА_3 та квартиру №3 загальною площею 38,6 кв.м . , житла площа 15,3 кв.м . до квартири № 2 , яка належить ОСОБА_1 ..

Під час розгляду цивільної справи, заслухано свідків, які засвідчили наступне.

Свідок ОСОБА_12 свідчила про те, що вона перебувала на посаді сільського голови, на даний час виконує обов`язки старости села В`язівок і їй відомо, що між позивачем та відповідачем давно існують не добросусідські відносини, в зв`язку з чим за місцем їх проживання направлялися комісії, щоб їх помирити, уладнати конфліктні ситуації, але ніяких результатів це не дало, мета була примирити сторони. З приводу повноважень представника третьої особи, пояснила, що, як виконуюча обов`язки старости з січня 2019 року наділена повноваженнями у видачі довіреності на представництво у суді, остільки В`язівська сільська рада є виконавчим комітетом Вільшанської селищної ради Городищенського району Черкаської області і має право покладати обов`язки та використовувати печатку Вільшанської селищної ради, про що відповідно інформувала суд та підтвердила повноваження представника ОСОБА_5 в суді.

Свідок ОСОБА_15 посвідчила, що працює начальником поштового відділення м.Городище Черкаської області, 23 червня 2017 року була членом комісії по вирішенню земельних питань при виконкомі В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, яка проводила обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_2 і надала Державний Акт на право постійного користування землею Серії НОМЕР_4 про належність суміжної земельної ділянки Українському державному підприємству поштового зв`язку «Укрпошта» м.Київ вул.Хрещатик, №22, площею 0,0717 га.. Вказала, що металевий гараж знаходиться на земельній ділянці, на яку виготовлено Державний Акт. Під час обстеження, огорожі у виді металевої сітки, яка б створювала перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивачу, не бачила.

Свідок ОСОБА_14 посвідчив, що був членом комісії по вирішенню земельних питань при виконкомі В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, яка проводила обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_2 . Порушень з боку відповідача не вбачає, остільки не бачив такого, щоб заважало позивачу користуватися частиною її земельної ділянки. Бачив металеву сітку і камінці, але сказати, що це була загорожа не може, так як не заважало проходу. Двір спільний і де чия територія важко встановити, але під час обстеження межовий знак було встановлено. Комісією не було встановлено, що хтось комусь заважав.

Таким чином, оцінивши свідчення свідків, беручи до уваги пояснення учасників справи, зміст письмових доказів, суд не вбачає доведеним на підставі свідчень свідків фактів створення перешкод позивачу у користуванні земельною ділянкою, вчинення неправомірних дій відповідачем стосовно позивача.

Крім цього, суд звертає увагу, що у судовому засіданні 08 квітня 2019 року, позивач пояснила, що металева сітка, яка створювала їй перешкоди, демонтована, шляхом знесення та на даний час загорожі не має. Демонтаж сітки здійснений нею особисто після обстеження комісією. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, пояснила, що під час виїзду комісії металева сітка була звернута до половини, про те, хто її прийняв, то зі слів ОСОБА_1 це зробила вона. Крім того, пояснила, що прохід є, а проїзду не має, там завжди була стежка. Дані пояснення відображені у протоколі судового засідання від 08 квітня 2019 року та на диску звукозапису (Серійний номер 2019.04.08 - 16.54) і підтверджуються фотознімками (а.с.84-89). Наявності камінних валунів на спірній земельній ділянці не доведено та не підтверджено суду належними доказами.

За змістом ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не вправі збирати докази за власною ініціативою.

При прийнятті рішення, суд враховує, що позивач не довела достатніми та належними доказами факт наявності у неї перешкод, які унеможливлюють використання належної їй земельної ділянки. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський Суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Суд звертає увагу, що за наведених позивачем обставин неможливості використання нею земельної ділянки, вона вправі ініціювати питання про встановлення земельного сервітуту в добровільному або судовому порядку. Стаття 99 ЗК України визначає невичерпний перелік видів права земельного сервітуту, серед яких право проходу та право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. Відповідно до ст.100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Позивач має право звернутися до суду з позовом до відповідача про встановлення земельного сервітуту, в рамках якого довести обов`язкові обставини, які входять до предмета доказування (неможливість нормального господарського використання її земельної ділянки без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки тощо). Користуючись правом уточненням позовних вимог, позивач не скористалась можливістю виставити вимогу про встановлення сервітуту.

Під час розгляду цивільної справи суд встановив відсутність будь-яких доказів порушення відповідачем визначеного порядку користування земельною ділянкою, остільки починаючи з часу виникнення спору та до теперішнього часу прохід до належної позивачу господарської споруди здійснюється, що не оспорюється позивачем.

З врахуванням наведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки в судовому засіданні, ні позивачем, ні його представником не доведено факту протиправних дій із сторони відповідача, позивачем не подано, а судом не здобуто доказів, які б підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, зокрема, доказів, що підтверджують факт порушення права позивача на користування земельною ділянкою.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, питання відшкодування судових витрат не вирішується, остільки такі не можуть бути стягнуті з відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 3, 4, 5, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 141, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", ст.6 Європейської Конвенції з прав людини, ст.373 ЦК України, ст.ст. 81,90,116,152,158,198 ЗК України, суд, -

вирішив :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору В`язівської сільської ради Городищенського району Черкаської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення понесених судових витрат - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області.

Повне рішення суду складено 07 червня 2019 року.

Суддя О. М. Савенко