Дата документу 26.06.2019 Справа № 310/247/15-ц
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 310/247/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Вірченко О.М.
Провадження № 22-ц/807/214/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

секретар: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2018 року у справі за позовом Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування п. 5.69 рішення Бердянської міської ради № 41 від 25 лютого 2010 року, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року Бердянський міжрайонний прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Бердянської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування п. 5.69 рішення Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Прокурорською перевіркою встановлено, що п. 5.69 рішення сімдесят дев`ятої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,1 га з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 в межах норм безоплатної приватизації для індивідуального дачного будівництва. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, серії НОМЕР_1 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 . Проект відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_2 погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства.

Так, спірна земельна ділянка, згідно з положеннями ст. 51 Земельного кодексу України, відноситься до земель рекреаційного призначення. Проектна документація з землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки затверджена оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради без проведення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації. Позитивні висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 вищезазначеної земельної ділянки 01 червня 2010 року та 22 березня 2011 року були відкликані управлінням Держкомзему у м. Бердянську та управлінням архітектури та містобудування Бердянської міської ради відповідно.

Також головою Запорізької обласної державної адміністрації 16 квітня 2010 року винесено розпорядження № 101 про необхідність скасування Бердянською міською радою висновків, наданих з 20 травня 2009 року стосовно відведення земельних ділянок під індивідуальне дачне будівництво на територіях рекреаційного призначення.

Крім того, виділена ОСОБА_2 . земельна ділянка знаходиться в межах міста Бердянська, на території Бердянської коси, в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме - на відстані 78,8 м від урізу води Азовського моря, що порушує ст.ст. 85, 88, 90 Водного кодексу України, ст. 59 Земельного кодексу України та унеможливлює відведення такої земельної ділянки та передачу її в приватну власність. Крім цього, Генеральним планом м. Бердянська, затвердженим рішенням Бердянської міської ради від 25 червня 2009 року № 8, за адресою виділеної ОСОБА_2 земельної ділянки передбачено розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку. Відповідно до проектних рішень Генерального плану розвитку міста будівництво нових дачних районів в межах м. Бердянська не передбачено.

Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах передбачена і п. 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень». Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 14 грудня 2013 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу спірну земельну ділянку.

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати п. 5.69 рішення сімдесят дев`ятої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; визнати недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1 га, що виданий на ім`я ОСОБА_2 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 ; витребувати з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку вартістю 92 830 грн. площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та передати її територіальній громаді м. Бердянська.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо пропуску прокурором строку позовної давності. Помилковими є висновки суду першої інстанції про наявність у прокурора об`єктивної можливості дізнатися та відреагувати на вказані порушення з квітня 2010 року.

Лише у 2013 році уповноваженим органом контролю надано належну оцінку рішенням Бердянської міської ради щодо виділення земельних ділянок громадянам на березі Азовського моря на предмет їх відповідності нормам Водного та Земельного кодексів України, а у прокурора, внаслідок отриманих достовірних та повних даних про весь обсяг порушених інтересів держави, виникла об`єктивна можливість звернутися з позовом.

Оскільки Бердянська міжрайонна прокуратура дізналась про порушення вимог законодавства щодо передачі земельної ділянки у травні 2013 року , звернулась до суду з позовом у січні 2015 року , тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилися, проте їх представником ОСОБА_4 . судова повітка отримана ще в червні 2019 року, що є належним повідомленням про час та місце розгляду справи

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно з Генеральним планом м. Бердянська, який був затверджений рішенням Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41, спірна земельна ділянка була розташована на території оздоровчих установ та установ відпочинку.

Як вбачається зі схеми місцезнаходження земельної ділянки (а.с.14), остання знаходиться в межах м. Бердянська на відстані 78,8 м від урізу води Азовського моря.

Пунктом 5.69 рішення Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41 (а.с.11) затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га в межах норм безоплатної приватизації з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва. ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 (а.с.13), який 14 квітня 2010 року був зареєстрований управлінням Держкомзему в м. Бердянську в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 99.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

На час прийняття спірного рішення Бердянської міської ради було наявне рішення Бердянської міської ради від 10 грудня 2004 року № 11, яким була встановлена 40-метрова прибережна захисна смуга вздовж Азовського мора в межах м. Бердянська, але вказане рішення було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2010 року ( а.с.18-19).

Як вбачається з інформації виконкому Бердянської міської ради від 12 грудня 2014 року № 04-7928/37, на момент прийняття спірного рішення діяв Генеральний план м. Бердянська, затверджений рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради V скликання від 25 червня 2009 року № 8. Проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Азовського моря на території м. Бердянська на момент прийняття спірного рішення Бердянської міської ради не розроблявся і не затверджувався.

Таким чином, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 05 листопада 2004 року № 434.

Встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 , яка набула його на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2013 року № 13128, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданого 16 квітня 2010 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.41).

Звертаючись з позовом до суду в інтересах держави, прокурор не зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому за положеннями вищевказаної норми він набув статусу позивача. За таких обставин, суду слід визначити з якого часу саме прокурору стало відомо про порушене право.

Судом встановлено, що оспорюване рішення було прийнято Бердянською міською радою 25 лютого 2010 року.

Також судом перешої інстанції зроблено висновок про те, що вимоги прокурора про витребування з володіння ОСОБА_1 земельної ділянки є обґрунтованими (а.с.185).

Суд першої інстанції відмовив у позові лише з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції в частині того, що при наданні земельної ділянки у власність були суттєво порушені вимоги закону, а вимоги прокурора про витребування з володіння ОСОБА_1 земельної ділянки є обґрунтованими, - не оспорено відповідачами, позаяк вони не оскаржили рішення.

Натомість судом першої інстанції визнано встановленим, що Бердянська міська рада Запорізької області порушила вимоги чинного на той час земельного та водного законодавства, в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність , а тому зазначений пункт рішення Бердянської міськради є незаконними та підлягає скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий на його підставі, повинен бути визнаний недійсним. При цьому суд встановив, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах м. Бердянська, на території Бердянської коси, в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря та відноситься до земель рекреаційного призначення. Проектна документація затверджена оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради без проведення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації. Оскільки ОСОБА_2 відчужила спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 , то вона підлягає витребуванню на підставі статті 388 ЦК України з останнього на користь територіальної громади м. Бердянська.

Згідно Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, що діяла на момент прийняття спірного розпорядження) на органи прокуратури покладено обов`язок здійснювати нагляд за додержанням і застосуванням законів.

Так, ст. 19 зазначеного Закону передбачала, що предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора.

Ст. 20 Закону України «Про прокуратуру», яка діяла на момент прийняття оспорюваного рішення, передбачалось, що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право вимагати для перевірки рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення.

Суд першої інстанції виходив з того, що прокуратура звернулася до суду із позовом поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просили відповідачі, що відповідно до статті 266 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідачі звернулися до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто в основу конструкції частини першої статті 261 ЦК України покладено принцип єдності суб`єкта, чиї права порушено.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у випадку, коли законодавець вживає вислови "свої цивільні права", "цивільні права особи", "здійснення права", він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми.

Тому при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження по захисту цього права, тобто прокурор.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути і прокурор, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його права порушила.

Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності частина перша статті 261 ЦК України не містить.

Відповідно до частини сьомої статті 261 ЦК України винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені частиною першою статті 46 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції), відповідно до якої прокурор має процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої він діє, за винятком права укладати мирову угоду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що на позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, яка наділена повноваженнями власника чи користувача земельної ділянки з правом розпорядження нею, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Тобто як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, початок перебігу позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа (власник, володілець, користувач, розпорядник) довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор, оскільки законом не передбачено жодних виключень щодо застосування правила, передбаченого частиною першою статті 261 ЦК України. Не наведено й інших законів щодо можливості відліку позовної давності з моменту, коли прокурор дізнався про порушення прав держави.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 15 травня 2019 року (справа № 310/282/15-ц провадження № 61-12494св18).

Отже, суд першої інстанції, обраховуючи початок перебігу строку позовної даності, не врахував зазначені норми закону.

Крім того, власником земельної ділянки, про порушення права на яку пред`явив позов прокурор, є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 ЗК України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству, тому вона не лише мала право, але і зобов`язана була довідатися як про порушення своїх прав, так і про особу, яка їх порушила.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор не зазначив конкретного органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції держави.

Згідно з абзацами першим, другим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

На час виникнення спірних правовідносин - 2010 рік і до 2011 року центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, тобто уповноваженим державним органом у сфері земельних відносин, був Державний комітет України по земельних ресурсах (далі - Держкомзем України), Положення про який затверджено указом Президента України від 14 серпня 2000 року № 970/2000.

Згідно з пунктом 3 цього Положення основними завданнями Держкомзему України є:

- підготовка пропозицій щодо формування державної політики у сфері регулювання земельних відносин, використання, охорони та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру та забезпечення її реалізації;

- координація проведення земельної реформи в Україні;

- здійснення державного контролю за використанням та охороною земель;

- організація і забезпечення ведення державного земельного кадастру, здійснення землеустрою;

- розроблення та участь у реалізації державних, галузевих і регіональних програм з питань регулювання земельних відносин, раціонального використання, охорони та моніторингу земель, відновлення родючості грунтів, ведення державного земельного кадастру.

Згідно з підпунктом 7 пункту 4 Положення Держкомзем України відповідно до покладених на нього завдань здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами.

У пункті 14 вказаного Положення зазначено, що Держкомзем України є юридичною особою.

Управління (відділ) Держкомзему в районі (далі - управління (відділ)) є територіальним органом Держкомзему, підзвітним та підконтрольним Держкомзему та відповідно Республіканському комітету із земельних ресурсів Автономної Республіки Крим, головному управлінню Держкомзему в області, як передбачено у пункті 1 Положення про управління (відділ) Держкомзему в районі, затвердженого наказом Держкомзему від 17 червня 2008 року № 123, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2008 року за № 625/15316.

На підставі Указу Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011 створено Державну інспекцію сільського господарства України як центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно з Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011 (далі - Положення про Держсільгоспінспекцію) Державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та не врахував, що всупереч зазначеним нормам права, прокурор, пред`являючи позов в інтересах держави, не зазначив державний орган, в інтересах якого ним пред`явлений позов, хоча такий орган існує, оскільки Держсільгоспінспекція здійснює державний нагляд (контроль) щодо дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, зокрема, щодо дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Відтак питання про застосування строків позовної давності має вирішуватися з урахуванням обізнаності уповноваженого у спірних правовідносинах органу влади - Держсільгоспекції про викладені у позові порушення.

Таких відомостей про те, що уповноважений орган був обізнаний про порушення права та не заявляв вимоги протягом тривалого строку - в справі не міститься.

Так, Держсільгоспінспекція дізналася про порушення прав у травні 2013 року, про що свідчать матеріали справи, тоді як прокурор звернувся до суду у сіні 2015 року, тобто без порушень строку позовної давності.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду , викладеною у постанові від 23.05.2018 року ( справа № 310/5834/13-ц.

Крім зазначеного, судова колегія враховує, також, що у даній справі суспільним та публічним інтересом звернення прокурора до суду з вимогою повернути земельну ділянку до є задоволення суспільних потреб у відновленні законності при вирішенні питання повернення прибережної захисної смуги та земель водного фонду , забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення та інших дій, які можуть спричинити шкоду.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає що немає підстав для відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2018 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Визнати незаконним та скасувати п. 5.69 рішення сімдесят дев`ятої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Визнати недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1 га, що виданий на ім`я ОСОБА_2 для ведення індивідуального дачного будівництва в м. АДРЕСА_1 .

Витребувати з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку вартістю 92 830 грн. площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та передати її територіальній громаді м. Бердянська.

Стягнути з Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь прокуратури Запорізької області ( розрахунковий рахунок 027, , банк платника ДКСУ м. Київ, код банку 820172) судові витрати по 707, 75 гр. ( сімсот сім гр. 75 коп) з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 2 липня 2019 року

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко