РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/851/14-ц

Провадження № 22-ц/4815/973/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельничук Єлизавети Степанівни на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2014 року у складі судді Кухарця В.М., ухвалене в м. Рівне о 14 годині 10 хвилин, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог вказувало, що 06.10.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 2818,40 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення , що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у відповідачки станом на 15.01.2014 року утворилася заборгованість в розмірі 24261 грн. 90 коп., яка складається з наступного: 1473,11 грн. - заборгованості за кредитом; 7360,73 грн. - заборгованості по процентах за користування кредитом; 13796 грн. - заборгованості за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1131,52 грн. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2014 року вказаний позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 24 361 грн. 90 коп. за кредитним договором та судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього - 24 505 грн. 50 коп.

Рішення суду мотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути кредит та сплатити відсотки у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачкою як позичальником дотриманий не був.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 - адвокат Мельничук Є.С. оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що її довірителька не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи по суті, у зв`язку з чим суд розглянув питання про її права та обов`язки без її присутності, чим порушив її право на захист та безпосередню участь у судовому розгляді. Звертає увагу, що її довірителька підписала Анкету-заяву з метою отримання банківських послуг від ПАТ КБ «ПриватБанк», проте Умови і та правила надання банківських послуг та Витяг з Тарифів банку, які долучені до позовної заяви не є доказом досягнення сторонами усіх істотних умов договору, оскільки в Анкеті-заяві зазначена єдина істотна умова: бажаний кредит - 2 818,40 грн; будь-які інші притаманні договору умови, в т.ч. істотні, відсутні. Доводить, що доказом ознайомлення особи з усіма умовами може бути її власноручний підпис, і такого підпису її довірителька не ставила щодо ознайомлення з Умовами і та правилами надання банківських послуг та Витягом з Тарифів банку. Зазначає про пропуск Банком строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, адже строковий кредит був наданий їй Банком в сумі 2818,40 грн. по 08.10.2007 року. Додає, що саме в жовтні 2007 року відповідачкою були здійснені останні платежі, а надалі проплати відсутні. Зважаючи на те, що до суду Банк звернувся 15 січня 2014 року, ним пропущено строк позовної давності, а тому у позові слід відмовити. З наведених підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 06 жовтня 2005 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 2 818 грн. 40 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 24 місяці (а.с. 5).

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами Банку складають між нею та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві.

При укладенні Кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит на сплатити відсотки.

ПАТ «КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором та, як наслідок, утворення заборгованості.

Звертаючись до суду з позовом, Банк визначив її розмір станом на 15.01.2014 року в сумі 24 261 грн. 90 коп., куди включив:

1 473 грн. 11 коп. - заборгованість за тілом кредиту,

7 360 грн. 73 коп. - заборгованість за відсотками,

13 796 грн. 54 коп. - заборгованість з пені,

а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг:

500 грн. - штраф (фіксована частина),

1131 грн. 52 коп. - штраф (процентна складова).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Доказів повернення коштів, які отримала відповідачка за договором кредиту із ПАТ «КБ «ПриватБанк» та виконання належним чином взятого на себе зобов`язання суду не надано.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Виходячи з того, що відповідачем не надано достовірних та належних доказів виконання свого зобов`язання перед Банком, не спростовано наданого Банком розрахунку заборгованості, а наявна у матеріалах справи Виписка по банківських операціях безспірно свідчить про використання позичальником кредиту та часткове його погашення, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог та їх доведеність в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсотках за користування кредитом, та штрафів.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися із висновком місцевого суду про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором з огляду на пропуск Банком строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, переребіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом ( не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо від залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Банк звернувся до суду з даним позовом 21 січня 2014 року (а.с. 2).

Як вбачається із наданого Банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № DNH4KP20660496 від 06.10.2005р. станом на 15.01.2014р., відповідачка внесла останній платіж в рахунок погашення заборгованості 05 грудня 2006 року (а.с. 4 зв.).

Долучена Банком до відзиву на апеляційну скаргу виписка по рахунку відповідачки містить відомості про те, що останні платежі були здійснені 14.06.2013 року та 28.10.2018 року. Разом з тим, погашення заборгованості 14.06.2013р. у розмірі 1,17 грн. та 28.10.2014р. в розмірі 20,00 грн. були здійснені шляхом автоматичного списання коштів, а тому не є підставою для переривання перебігу строку позовної давності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2891цс16 від 08.11.2017, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Оскільки відповідачкою ОСОБА_1 після сплати чергового платежу 05 грудня 2006 року інших погашень не вчинялося, відсутні підстави вважати, що з її боку після цієї дати мали місце дії, які свідчили б про визнання боргу.

Як вбачається із анкети-заяви від 06.10.2005 року, сторони передбачили надання строкового кредиту, визначивши кінцевим строком повернення 08 жовтня 2007 року.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що строк позовної давності за вимогами Банку про стягнення боргу з ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 06.10.2005р . закінчився, а відтак Банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Звертаючись із апеляційною скаргою, представник відповідача заявила клопотання про застосування строків позовної давності. Окрім того, 15 липня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Мельничук Єлизавети Степанівни про застосування строків позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду по справі № 200/11343/14-ц за позовом про стягнення заборгованості, зазначено, що той факт, що відповідач, який був неналежно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування строків позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють позовну давність, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про відмову в позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають до стягнення понесені ними судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги на рішення суду в сумі 365,40 грн. (а.с. 80).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельничук Єлизавети Степанівни задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 365 (триста шістдесят п`ять) гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2019 року.

Головуючий суддя Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Боймиструк С. В.