Ухвала

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 369/5894/17

провадження № 61-43034св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Олійник А. С., Усик Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2018 року у складі головуючого судді Пінкевич Н. С. та постанову Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2018 року, у складі суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Гуль В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , від якого мають спільну дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року. В результаті поділу спільного майна за нею та ОСОБА_2 рішенням апеляційного суду Київської області визнано за кожним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зазначала, що за рішеннями судів з відповідача на утримання доньки стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини всіх його доходів та додаткові витрати в розмірі 16874,94 грн. Внаслідок нерегулярної сплати відповідачем аліментів утворилася заборгованість в розмірі 46893,37 грн, у зв`язку з чим державним виконавцем було накладено арешт на майно відповідача, в тому числі і на частину квартири. Про арешт було відомо як ОСОБА_2 , так і його матері ОСОБА_3 однак, незважаючи на це між ними 20 квітня 2017 року укладений договір дарування Ѕ частини вищевказаної квартири, що порушує права їх дитини-інваліда, оскільки дозволяє ухилитися від виконання своїх батьківських обов`язків по сплаті аліментів.

Вважає, що вказаний договір дарування 1/2 частини квартири має бути визнаний недійсним на підставі статей 202, 203, 215, 216, 234, 717 ЦК України, як такий, що укладений в період дії арешту, що суперечить закону, а також як фіктивний правочин, оскільки дії сторін не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а між відповідачами існував умисел на приховання цього майна від можливого звернення стягнення для виконання грошового зобов`язання по аліментам в розмірі 63768,31 грн. Оскільки оспорюваний договір дарування порушує її законні інтереси та інтереси її малолітньої дитини-інваліда, вона не будучи його учасником має право його оспорити.

Крім того, зазначала, що через неодноразові спроби ОСОБА_3 перерозподілити майно колишнього подружжя шляхом подання безпідставних позовів, зробити неможливим виконання судових рішень про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , вона зазнала душевних страждань, що вплинуло на її здоров`я, зазнала суттєвих фінансових витрат на лікування та неодноразові судові процеси.

Враховуючи наведене, просила суд визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на її користь моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування 1/2 частини квартири, з огляду на те, що договір дарування не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та не порушує прав позивача. При вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди судом не встановлено наявність такої шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції належним чином визначив фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого вірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про те, що арешт державним виконавцем майна відповідача, відомості про який відсутні у державному реєстрі, не перешкоджає відчуженню нерухомого майна є неправильними, оскільки згідно судової практики укладення правочину про відчуження майна, яке перебуває під арештом, є недійсним, незважаючи на відсутність реєстрації такого обтяження. Суди не врахували, що про наявність арешту майна відповідачі були обізнані. Крім того, у відповідача відсутнє інше майно. Також, суд не залучив до участі у справі малолітню дитину та залишив поза увагою фіктивність правочину, оскільки відповідач продовжував фактично володіти і користуватися квартирою, а його мати у квартирі не проживала і проживає. Суд не врахував, що у квартирі мешкає з матір`ю, хоча і не зареєстрована, її дитина-інвалід.

30 серпня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року справу № № 369/5894/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про

відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 369/11268/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фамільний» (далі - ПАТ «Банк Фамільний») до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів дарування.

Постановляючи цю ухвалу, Верховний Суд у справі, яку передано на розгляд до Великої Палати, виходив з того, що тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що фіктивний правочин - це правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися. Цей правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (частина п`ята статті 203 ЦК України), тобто результату, що мав би наставати в дійсному правочині. Між тим у фіктивних правочинах спостерігається і неузгодженість між волею і волевиявленням. Адже при їх вчиненні у сторін відсутня воля на те, що вони виразили зовні. Конструкція фіктивного правочину дозволяє поширювати її на будь-які правочини (односторонні, дво чи багатосторонні), хоча, зазвичай, застосовується щодо договорів.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний».

Фіктивний правочин вчинюється лише для виду, без наміру створити ті правові наслідки, які логічно слідували б із цього правочину. Таким чином має місце лише «імітація» правочину. Тому такий правочин завжди вчинюється умисно.Воля сторін правочину не адекватна волевиявленню (зовнішньому виразу), яке є лише прикриттям дійсної мети сторін. Намір уникнути наслідків правочину, який вони укладають, має бути у всіх учасників правочину. В іншому випадку (наприклад, якщо лише одна сторона створювала лише вигляд правочину, а друга вважала, що насправді настануть ті наслідки, до яких вона прагне) стверджувати про фіктивність правочину не можна.

У постановах від 19 жовтня 2016 у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення статті 234 ЦК і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний.

Навряд чи такий підхід охоплює усі можливі ситуації, а особливо ті, коли договір був виконаний. При фіктивному правочинові має бути відсутнім намір створити правові наслідки на момент його вчинення, і як наслідок неможливе виникнення будь-яких майнових наслідків (передача майна), оскільки такий правочин не може їх породжувати.

При цьому Верховним Судом зазначено, що позивачем не надано доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірний будинок та земельну ділянку, на підставі договорів дарування, свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. На час укладення правочинів нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало, в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу жодних обтяжень на спірне майно державним виконавцем накладено не було. Судові рішення ґрунтуються на висновку про фіктивність укладених договорів дарування тільки з огляду на те, що вироком суду з відповідача стягнуті гроші, й він відчужив майно на користь близьких родичів. Проте всі ці дії не є підставою для висновку про фіктивність правочинів, у розумінні положень статті 234 ЦК України.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в раніше прийнятих постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Суд повторює, що у деяких випадках він визнавав, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, міг ухвалювати рішення, яке не було чітко визначено законом. Таке застосування закону, однак, мало винятковий характер, і зазначений суд надав чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (SOKURENKO AND STRYGUN v. UKRAINE, № 29458/04 та № 29465/04, § 23, 24, 27, ЄСПЛ, від 20 липня 2006 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Вбачається, що оскаржуване судове рішення у цій справі та оскаржувані рішення, які передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 369/11268/16-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Зупинити касаційне провадження у справі № 369/5894/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 подану представником ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2018 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 369/11268/16-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
А. С. Олійник
Г. І. Усик