РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року м. Рівне

Справа № 569/14801/18

Провадження № 22-ц/4815/927/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Власик Вікторією Яківною на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Ковальова І.М. від 27 лютого 2019 року, проголошене в 12 год. 45 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення не вказана,

в с т а н о в и в:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Позов мотивує тим, що рішенням Рівненського міського суду від 23.05.2011 року шлюб між нею та відповідачем розірвано, їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати разом з матір`ю, а також стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів батька, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до повноліття дитини.

Зазначає, що їх спільний з відповідачем син є дитиною інвалідом, страждає на ДЦП та потребує постійного відновного лікування.

З березня 2012 року по липень 2018 року їх син ОСОБА_4 пройшов 19 курсів інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації в Міжнародній клініці відновленого лікування м. Трускавця, за які нею було здійснено оплату на загальну суму 135 176 грн. 75 коп.

Відповідач, створивши собі нову сім`ю, взагалі самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 та не проявляє жодної зацікавленості в його лікуванні та реабілітації.

Вважає, що враховуючи рівність прав та обов`язків матері та батька щодо дитини, визначених статтею 141 СК України, з відповідача підлягає стягненню Ѕ частина, понесених нею додаткових витрат, пов`язаних з лікуванням та реабілітацією сина.

Просила стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на лікування сина з урахуванням уточнення (зменшення) позовних вимог в розмірі 50617,75 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що вимоги про стягнення додаткових витрат, які виникли до 7.08.2015 року заявлені з пропуском строку позовної давності, про застосування якої просить відповідач, а решта заявлених вимог не доведені позивачем та повністю спростовані належними та допустимими доказами, наданими представником відповідача.

У апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_5 покликається на незаконність вказаного рішення в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд виніс рішення у відсутність позивачки та її представника та при відсутності їх заяви про розгляд справи в їх відсутність. Однак, неявка в судове засідання позивача чи його представника при умові належного повідомлення про день та час судового засідання має наслідком залишення позову без розгляду, а не ухвалення рішення.

Помилковим є висновок суду про те, що рішення про лікування дитини в Міжнародній клініці відновленого лікування приймалося позивачкою без урахування згоди відповідача, оскільки він декілька разів сам оплачував лікування сина саме в даному медичному закладі.

Вважає, що та обставина, що від часу звільнення зі служби в міліції в 2012 році і по даний час відповідач є безробітний, не має стабільних доходів та не міг знайти роботу, яка б оплачувалася на рівні хоча б мінімально необхідних потреб, не може братись судом до уваги, так як відповідач є здоровим та працездатним.

Крім того, на даний час рішенням Рівненського міського суду від 1.02.2019 року у справі №569/9171/18 зменшено розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_3 до 1/5 частини всіх видів доходу відповідача.

Звертає увагу, що сума здійснених відповідачем платежів в розмірі 6530 грн. у квітні 2013 року та 6530 грн. в листопаді 2013 року, а також в сумі 5935 грн. 11.12.2012 року були включені позивачкою до додаткових витрат на дитину, оскільки відповідач умисно подав дані квитанції до державного виконавця під час обрахування заборгованості по сплаті аліментів і вони були включені як сплата боргу по аліментам на утримання сина.

Висновок суду про застосування строку позовної давності за всіма вимогами, які виникли до 7.08.2015 року є безпідставним, оскільки відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Лук`янова М.Л. вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Вказує на те, що мати дитини прийняла рішення про лікування дитини самостійно, а часткова сплата лікування сина не підтверджує його згоду на будь-які інші випадки. Доводить, що суд дав правильну оцінку наданим позивачкою доказам та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2008 року, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Рівненського міського суду від 23 травня 2011 року в справі №2-1715/11 шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати разом з матір`ю та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.12.2010 року до досягнення дитиною повноліття.

Сини сторін ОСОБА_7 є дитиною інвалідом та йому встановлено діагноз ДЦП, що підтверджується виписками з історії хвороби.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" та ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно довідки №1/1-1 від 2.02.2018 року ОСОБА_7 знаходився на реабілітації (лікуванні) в ТзОВ "Інститут проблем медичної реабілітації" в період з 26.03.2012 року по 7.04.2012 року. Оплату за курс лікування здійснено готівкою в касу в сумі 5935 грн.

Відповідно до довідок №96/1-50 від 2.02.2018 року, №12/04 від 1.02.2018 року, виданих ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування", в період з 2.07.2012 року по 2.02.2018 року ОСОБА_7 неодноразово перебував на реабілітації (лікуванні) у вказаному медичному закладі.

Крім того, у наданій суду довідці ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування" від 2.02.2018 року №96/1-50 вказані всі періоди, в які ОСОБА_7 перебував на курсах амбулаторного лікування та суми коштів, які були за них сплачені.

На підтвердження понесених позивачкою додаткових витрат на лікування сина нею надано копії квитанцій та фіскальних чеків: від 26.03.2012 року на суму 5935 грн. за лікувальну путівку ОСОБА_7 , (платник ОСОБА_8 ); від 6.07.2012 року на суму 5420 грн. за медичні послуги; від 6.07.2013 року на суму 2000 грн. за медичні послуги; від 17.07.2013 року на суму 1528,50 грн. за медичні послуги; від 8.04.2014 року на суму 6190,50 грн. за медичні послуги; від 24.09.2014 року на суму 7000 грн. за медичні послуги; від 26.02.2015 року на суму 6447,25 грн. за лікувальну путівку; від 3.07.2015 року на суму 6450 грн. згідно угоди від 28.05.2013 року (платник ОСОБА_9 ); від 4.11.2015 року на суму 7001 грн. за медичні послуги; від 12.03.2016 року на суму 700 грн. за лікування ОСОБА_7 (платних ОСОБА_7 ); від 25.04.2016 року на суму 6401 грн. за медичні послуги; від 19.07.2016 року на суму 1000 грн. за лікувальну путівку ОСОБА_7 (платник ОСОБА_7 ); від 11.08.2016 року на суму 6812 грн. за медичні послуги; від 16.12.2016 року на суму 6566 грн. за лікувальну путівку; від 17.11.2016 року на суму 812 грн. за лікувальну путівку ОСОБА_7 (платник ОСОБА_6 ); від 4.04.2017 року на суму 722,50 грн. за лікування ОСОБА_10 (платник ОСОБА_11 ); від 20.04.2017 року на суму 8500 грн. за лікувальну путівку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квитанція від 3.07.2015 року на суму 6450 грн. не свідчить про понесення ОСОБА_1 додаткових витрат на дитину в зазначеній сумі, оскільки платником в ній зазначено не позивачку, а ОСОБА_9 .

Решта копій квитанцій і чеків є належними і допустимими доказами розміру понесених позивачкою додаткових витрат на дитину, оскільки вказані в них дати проплат та їх суми повністю узгоджуються з довідками ТзОВ "Інститут проблем медичної реабілітації" від 2.02.2018 року №1/1-1 та ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування" від 2.02.2018 року №96/1-50.

Не подання позивачем вказаних доказів у строк, встановлений ст. 83 ЦПК України, не може позбавляти дитину права на рівень життя, необхідний для покращення її стану здоров`я, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Відповідачем також оплачувалось лікування сина у ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування", зокрема ним сплачено 11.12.2012 року - 5935 грн., 1.04.2013 року - 6530 грн., 20.11.2013 року - 6530 грн., що підтверджується наданими представником відповідача, копіями квитанцій та фіскального чека.

Однак, згідно проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості по сплаті аліментів сплачені ОСОБА_2 в квітні 6530 грн. та в листопаді 2013 року 6530 грн. були зараховані на погашення наявної в нього заборгованості по аліментах на утримання сина, які стягуються на користь позивачки.

Доводи позивачки про те, що в зв`язку із зарахуванням державним виконавцем коштів на загальну суму 13060 грн. на погашення заборгованості ОСОБА_2 по аліментах їх слід також віднести до понесених нею додаткових витрат на дитину не заслуговують на увагу, так як вказані витрати нею фактично не понесені.

Крім того, ОСОБА_1 не позбавлена права звернутись до суду з позовом щодо визначення розміру заборгованості із сплати аліментів у відповідності до ч.3 ст.195 СК України та ч.7 ст.71 ЗУ "Про виконавче провадження".

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачкою було доведено належними та допустимими доказами понесення нею додаткових витрат на утримання їх спільного з відповідачем сина в розмірі 73035,75 грн. (5935 + 5420 + 2000 + 1528,50 + 6190,50 + 7000 + 6447,25 + 7001 + 700 + 6401 + 1000 + 6812 + 6566 + 812 + 722,50 +8500), які викликані особливими обставинами, а саме хворобою дитини.

Висновок суду першої інстанції про пред`явлення ОСОБА_1 вимоги про стягнення додаткових витрат, які виникли до 7.08.2015 року, після спливу строку позовної давності, про застосування якої просить відповідач, є безпідставним, так як відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу, якими стягнення додаткових витрат на дитину не регулюється.

Також, суд першої інстанції помилково послався на те, що стан здоров`я сина сторін вже було враховано судом при ухваленні рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини, оскільки відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема стан здоров`я дитини, що не позбавляє отримувача аліментів права на стягнення додаткових витрат на дитину в зв`язку з її хворобою на підставі ст.185 СК України.

За наведеного, враховуючи рівність обов`язку матері та батька по утриманню дитини, в тому числі і участі в додаткових витратах на дитину, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню Ѕ частина, понесених нею, додаткових витрат на дитину в сумі 36517,88 грн. (73035,75:2).

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати.

Позивачка звільнена від сплати судового збору у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

При подачі позову підлягав сплаті судовий збір в сумі 704,8 грн., а за подання апеляційної скарги в суму 1057,2 грн., а тому він підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України в розмірі 1762грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Власик Вікторією Яківною, задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) додаткові витрати на дитину в сумі 36517 (тридцять шість тисяч п`ятсот сімнадцять) грн. 88 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Бондаренко Н.В.

Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.