Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 200/7849/16-ц

провадження № 61-37325св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 ,

третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є. та касаційну скаргу законного представника малолітнього ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , поданої адвокатом Шевченком Тарасом Миколайовичем, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року у складі судді Єлісєєвої Т. Ю. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року, у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , в якому просила стягнути на її користь з боржника ОСОБА_8 72 378 975 грн та з поручителя ОСОБА_2 25 000 грн, посилаючись на ухилення позичальника від виконання зобов`язання за договором позики від 01 листопада 2014 року.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2014 року вона уклала з ОСОБА_8 договір позики, за умовами якого передала останньому грошову суму у розмірі 2 776 332,50 доларів США зі сплатою за користування позикою 10,5 % річних, а ОСОБА_8 зобов`язався повернути позику до 31 грудня 2015 року, проте зобов`язання не виконав і кошти не повернув.

Крім того, на забезпечення виконання боргових зобов`язань за договором позики, у той самий день, нею було укладено з ОСОБА_2 договір поруки, за яким останній поручився за виконання ОСОБА_8 зобов`язань за договором позики у межах суми 25 000 грн. Однак поручитель також не виконує свого обов`язку за договором поруки.

05 травня 2016 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, вказавши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, не виконавши зобов`язання за вказаним договором позики. Пред`явила вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7

Вказувала, що подала до приватного нотаріуса Іщика М. В., яким відкрито спадкову справу, вимогу кредитора до спадкоємців за обов`язками спадкодавця. Проте, спадкоємці не задовольнили її вимог.

Ураховуючи наведене, з урахуванням наданих уточнень, ОСОБА_1 просила суд: стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу у розмірі 25 000 грн; визнати заборгованість ОСОБА_8 у розмірі 2 776 332 доларів США, що за курсом Національного банку України на дату подання позову становить 76 710 053,16 грн, яка виникла на підставі договору позики від 01 листопада 2014 року №2, укладеного з нею, такою, що підлягає стягненню та у зв`язку зі смертю ОСОБА_8 , стягнути на її користь вказану вище заборгованість з його спадкоємців: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , пропорційно отриманого у спадщину майна по 19 177 513,29 грн з кожного, але у межах вартості спадкового майна та здійснити виконання рішення щодо погашення зазначеної вище заборгованості шляхом накладення стягнення на спадкове майно:

- грошові кошти у розмірі 650 000 доларів США, які знаходяться у сейфовій ячейці № 122 у сейфі № 4 у відділенні «Центральне» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на підставі договору від 11 вересня 2014 року № 83-2014 та додаткової угоди до нього від 04 вересня 2015 року № 4-2015, укладеного ОСОБА_8 з ПАТ «Банк Кредит Дніпро»;

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 463,8 кв. м, житловою площею 74,4 кв. м, та земельною ділянкою площею 0,2934 га, за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 09 серпня 2004 року НОМЕР_6;

- житловий будинок, загальною площею 79,50 кв. м, житловою площею 53,40 кв. м, та земельною ділянкою під ним, за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 04 червня 2004 року ВВЕ № 347128;

- незавершену будівництвом адміністративну будівлю під літ. А-5, за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2007 року НОМЕР_7;

- квартиру, загальною площею 68,8 кв. м, житловою площею 36,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 13 грудня 2007 року НОМЕР_1 ;

- автомобіль ВАЗ-21063, номерний знак НОМЕР_2 ;

- автомобіль HONDA CRV, номерний знак НОМЕР_3 ;

- автомобіль MERSEDES BENZ S500, номерний знак НОМЕР_4 ;

- автомобіль VOLKSWAGEN MULTIVAN, номерний знак НОМЕР_5 .

У вересні 2016 року ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору позики недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що вказаний договір позики від 01 листопада 2014 року укладено не в інтересах сім`ї. Про укладення договору ОСОБА_8 не повідомляв ні неповнолітнього ОСОБА_7 , ні його матір - ОСОБА_6 .

Вказувала, що підпис на договорі позики та розписці на його виконання не належить ОСОБА_8 , у розписці невірно зазначено місце проживання ОСОБА_8

Вважала, що ОСОБА_8 не укладав договорів, зобов`язання за якими дозволяють новацію у зобов`язанні, тому договір суперечить статті 1053 ЦК України.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 просила суд визнати недійсним договір позики від 01 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2016 року ОСОБА_7 залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 , про визнання договору позики недійсним та встановлення нікчемності правочину.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_8 не повідомляв свою доньку, ОСОБА_5 , про укладення договору позики, а підтвердити факт того, що ОСОБА_8 укладав цей правочин наразі неможливо, що свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Крім того, вказувала, що у преамбулі спірного договору позики вказано, що він укладений у порядку статті 1053 ЦК України. Однак, договір новації укладено між іншими сторонами, ніж у первісних зобов`язаннях, про які стверджується у пункті 12 договору позики. З огляду на зазначене, вважала договір позики від 01 листопада 2014 року нікчемним, оскільки він суперечить положенням статті 1053 ЦК України.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_5 просила суд визнати недійсним договір позики від 01 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , та встановити нікчемність цього правочину.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_5 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано заборгованість перед ОСОБА_1 за договором позики від 01 листопада 2014 року № 2, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , у розмірі 2 776 332 доларів США, що за курсом Національного банку України на дату подання позову (1 долар США = 27,63 грн) становить 76 710 053,16 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з:

- ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 19 177 513,29 грн, у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_3 у розмірі 19 177 513,29 грн, у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_5 у розмірі 19 177 513,29 грн, у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_7 у розмірі 19 177 513,29 грн, у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову малолітнього ОСОБА_7 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 доведено укладення 01 листопада 2014 року між нею та ОСОБА_8 договору позики, отримання останнім зазначеного у ньому та письмовій розписці грошової суми.

Суд виходив із того, що оскільки зі смертю позичальника/боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, позивач пред`явила до спадкоємців ОСОБА_8 вимогу про задоволення ними вимог кредитора спадкодавця з дотриманням вимог, установлених ЦК України, тому до відповідачів, як спадкоємців померлого боржника, переходить обов`язок погашення заборгованості у межах вартості успадкованого ними майна.

Вимогу до поручителя суд вважав такою, що не підлягає задоволенню, так як на поручителів може бути покладено обов`язок щодо належного виконання за договором позики у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину та згоди поручителя відповідати за нового боржника. Проте ОСОБА_2 не надавав згоду відповідати за нових боржників.

Суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 , так як вона просила суд визнати договір позики недійсним, але не навела жодних правових підстав для задоволення цих позовних вимог, зазначаючи про загальні підстави недійсності правочину. Судом під час судового розгляду не встановлено порушень вимог статей 203, 204 ЦК України при укладенні оспорюваного договору.

Суд не знайшов підстав для задоволення позову ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики від 01 листопада 2014 року № 2, так як ним не доведено своїх позовних вимог, а матеріалами справи вони спростовані.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 про виправлення описки в рішенні суду відмовлено. Виправлено помилку у пункті 2 вступної та резолютивної частини рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року, не змінюючи його змісту. Замість помилково зазначеного по батькові ОСОБА_1 як « ОСОБА_1 », вважати вірним по батькові « ОСОБА_1 ».

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки задоволено.

Виправлено описку у рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року, не змінюючи його змісту.

Ухвалено вважати правильним абзац 3 резолютивної частини рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року як:

- ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 19 177 513,29 грн, у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 19 177 513,29 грн, у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_7 заборгованість у розмірі 19 177 513,29 грн, у межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 та Служби у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації задоволено частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року та ухвалу того ж суду від 07 червня 2017 року скасовано.

Відмовлено у задоволенні: позову ОСОБА_1 , зустрічного позову ОСОБА_5 , позову ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 .

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції суперечить дійсному змісту спірного договору позики, з якого вбачається, що він укладений на підставі статті 1053 ЦК України та засвідчує факт погашення усіх зобов`язань ПП «Ей Ен Дистріб`юшен» перед ОСОБА_1 за договорами застави майнових прав.

ОСОБА_1 не надано достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_8 боргових зобов`язань за договором позики та які б свідчили про наявність зобов`язань його спадкоємців відповідати за ними згідно зі статтею 1282 ЦК України, тому підстав для задоволення її позову та покладення на відповідачів обов`язку задовольнити її вимоги, як кредитора, саме у судовому порядку судом не вбачалося. У зв`язку з цим, як похідна вимога, не підлягає задоволенню і позов ОСОБА_1 до поручителя ОСОБА_2

Апеляційний суд вважав, що позов ОСОБА_6 , заявлений нею як законним представником в інтересах малолітнього сина ОСОБА_7 та зустрічний позов ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики на підставі статей 203, 215 ЦК України задоволенню не підлягають, оскільки факт укладення договору померлим підтверджено висновком посмертної судово-почеркознавчої експертизи від 08 лютого 2017 року, проте достовірних та достатніх доказів, на підставі яких можливо б було встановити дійсні правовідносини, що склалися у ОСОБА_8 на підставі вказаного договору суду не надано.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_6 - адвокат Шевченко Т. М., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, а судове рішення апеляційного суду змінити у частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та скасувати у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 та ухвалити нове судове рішення у цій частині про задоволення її позову.

ОСОБА_5 судові рішення не оскаржено, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України вони у частині вирішення її зустрічного позову у касаційному порядку не переглядаються.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував положення статті 1053 ЦК України (новація боргу), так як на правовідносини, що виникли, вказана норма права не розповсюджується.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, яке було помилково скасовано апеляційним судом.

Касаційна скарга представника ОСОБА_6 - адвоката Шевченка Т. М. мотивована тим, що апеляційний суд фактично не розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_6 , не описав жодного мотиву її апеляційної скарги.

Вважає, що суд першої інстанції не повинен був розглядати справу по суті, а мав закрити провадження у справі, так як первісний позов було подано до померлої особи, що не передбачено нормами процесуального закону. Позивач мала звернутися до суду із новим позовом до спадкоємців.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката Шевченка Т. М., в якому вказує, що його доводи є безпідставними, так як рішення районного суду є законним і обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 листопада 2014 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_8 договір позики, який укладено на підставі статті 1053 ЦК України, за умовами якого передала останньому грошову суму у розмірі 2 776 332,50 доларів США зі сплатою за користування позикою 10,5 % річних, а ОСОБА_8 зобов`язався повернути позику до 31 грудня 2015 року, проте кошти не повернув (том 1, а. с. 5).

01 листопада 2014 року ОСОБА_8 складено розписку про те, що він на підставі договору позики від 01 листопада 2014 року отримав у позику від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 776 332,50 доларів США (том 1, а. с. 6).

Згідно із свідоцтвом про смерть ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 48).

Заяви про прийняття спадщини подано: 22 грудня 2015 року дочкою померлого - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах малолітнього сина померлого - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьком та матір`ю померлого: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_6 - адвоката Шевченка Т. М., підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_8 , який помер

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, чинного на час пред`явлення позову та розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна норма права міститься й у пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, чинного на час розгляду справи Верховним Судом.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

Аналогічна норма міститься у пункті 7 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

З аналізу пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України) вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

При цьому норма статті 205 ЦПК України 2004 року (статті 255 чинного ЦПК України) є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України (пунктами 1-7 статті 205 ЦПК України 2004 року), незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц, провадження № 61-33766сво18.

Вказаний висновок також узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Таким чином, у порушення статей 212-214 ЦПК України 2004 року, статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону уваги не звернули.

Ураховуючи викладене, судові рішення у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , правонаступниками якого залучено: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , законним представником якого є ОСОБА_6 , підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки ще до пред`явлення ОСОБА_1 позову ОСОБА_8 помер, тому відповідно до вищевказаних положень закону незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність.

При цьому колегією суддів установлено, що провадження у справі відкрито до померлого ОСОБА_8 , а провадження у справі до його спадкоємців не відкривалось. Зміна ОСОБА_1 позовних вимог до спадкоємців ОСОБА_8 є по суті відмовою від позову до ОСОБА_8 , оскільки одночасно змінено і предмет, і підставу позову та заявлено нові вимоги, що в одному судовому провадженні є недопустимим.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Щодо позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 .

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 до поручителя - ОСОБА_2 суди не звернули уваги на таке.

За положеннями статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення такого зобов`язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.

Згідно з частиною третьою статті 559 ЦК України порука припиняється в разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

При цьому на поручителів може бути покладено обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності в позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згода відповідати за виконання зобов`язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов`язанням.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону не перевірили, чи надавав ОСОБА_2 , як поручитель, згоду відповідати за нового боржника, чи зафіксована у тому числі вона й у договорі поруки як згода відповідати за виконання зобов`язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов`язанням.

При цьому апеляційний суд неправильно виходив із того, що вимоги до поручителя ОСОБА_2 є безпідставними лише з того, що відмовлено у позові про стягнення позики через сумнівність позикових відносин, не установивши такі відносини.

Щодо позовних вимог ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 .

Суди при вирішенні позовних вимог ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним, вказуючи про те, що ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки факт укладення договору ОСОБА_8 підтверджено висновком посмертної судово-почеркознавчої експертизи від 08 лютого 2017 року, проте достовірних та достатніх доказів, відповідно до яких можливо б було встановити дійсні правовідносини, що склалися у ОСОБА_8 на підставі спірного договору позики суду не надано, не врахували, що такі висновки є припущеннями, що заборонено законом (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, при новому розгляді справи судам слід належним чином дослідити спірний договір позики та встановити, які за ним склались правовідносини.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та законного представника малолітнього ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , поданої адвокатом Шевченком Тарасом Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до правонаступників померлого ОСОБА_8 : ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , малолітнього ОСОБА_7 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , про стягнення заборгованості за договоромпозики скасувати і провадження у справі у цій частині закрити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року у частини вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договоромпозики та позовних вимог ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору позики недійсним скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк