ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 липня 2019 року

м. Харків

справа № 644/1602/17

провадження № 22ц/818/2643/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач Публічне акціонерне товариство «Сбербанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року в складі судді Шевченка С.В.,

у с т а н о в и в:

В березні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі ПАТ «Сбербанк») в особі представника Гур`єва Максима Васильовича звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 31 жовтня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній Банк Сбербанк» (далі ПАТ «ДБ Сбербанк»), правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 39873-ФО/2014/156, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати останньому кредитні кошти в розмірі 80 632 грн. 76 коп. з метою погашення заборгованості за кредитом від 06 березня 2013 року № НОМЕР_1 та від 01 листопада 2013 року № 156#7 зі сплатою відсотків в розмірі 31% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 30 жовтня 2019 року.

Однак умови кредитного договору відповідач не виконав, допустив заборгованість, яка станом на 17 грудня 2018 року склала суму в загальному розмірі 287 035 грн. 67 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 67 727 грн. 60 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 58 802 грн. 69 коп., пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом в розмірі 108 965 грн. 46 коп., пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом в розмірі 51 539 грн. 92 коп.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» суму заборгованості в загальному розмірі 287 035 грн. 67 коп. та 4 519 грн. 63 коп. судового збору.

26 березня 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що позивачем не доведено факту відкриття рахунку на його ім`я та отримання ним коштів за кредитним договором. Йому не було повідомлено про зміну відсоткової ставки, що є підставою для відмови в позові з урахуванням правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2011 року у справі 6-59325св10. Зазначає, що докази на підтвердження факту правонаступництва ПАТ «Сбербанк» в матеріалах справи відсутні, а йому не було повідомлено про зміну кредитора та зміну відсоткової ставки за користування кредитом. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, що узгоджується з правовою позицією, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі 6-116цс13.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року позов ПАТ «Сбербанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за Кредитним договором № 39873-ФО/2014/156 від 31 жовтня 2014 року в загальному розмірі 91 276 грн. 68 коп., із яких: 67 727 грн. 60 коп. заборгованість за кредитом, 12 426 грн. 25 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 10 998 грн. 66 коп. пеня. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» 1 369 грн. 15 коп. судового збору. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, тому наявні підстави для стягнення заборгованості за Кредитним договором № 39873-ФО/2014/156 від 31 жовтня 2014 року з урахуванням повідомлення-вимоги щодо дострокового стягнення вказаних сум, направленої на ім`я відповідача 02 грудня 2016 року.

08 квітня 2019 року ОСОБА_3 представник ПАТ «Сбербанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що повідомлення-вимога не було отримано боржником, у вимозі банк не ставив питання про дострокове розірвання договору кредиту, ОСОБА_1 не була погашена заборгованість, отже у суду першої інстанції не було підстав вважати, що дія Кредитного договору № 39873-ФО/2014/156 від 31 жовтня 2014 року є припиненою з дати направлення вимоги боржнику. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення правові висновки Верховного Суду України, які стосуються інших фактичних обставин справи.

29 травня 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимога закону рішення суду першої інстанції не відповідає в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Сбербанк».

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавец) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК України та частини другої статті 1050 ЦК України наслідком порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Матеріали справи свідчать, що 31 жовтня 2014 року між ПАТ «ДБ Сбербанк», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 39873-ФО/2014/156, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати останньому кредитні кошти в розмірі 80 632 грн. 76 коп. з метою погашення заборгованості за кредитом від 06 березня 2013 року № НОМЕР_1 та від 01 листопада 2013 року № 156#7 зі сплатою відсотків в розмірі 31% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 30 жовтня 2019 року.

Однак умови кредитного договору відповідач не виконав, допустив заборгованість, яка станом на 17 грудня 2018 року склала суму в загальному розмірі 287 035 грн. 67 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 67 727 грн. 60 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 58 802 грн. 69 коп., пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом в розмірі 108 965 грн. 46 коп., пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом в розмірі 51 539 грн. 92 коп.

02 грудня 2016 року банк надіслав ОСОБА_1 повідомлення-вимогу про дострокове повернення кредиту.

ОСОБА_1 повідомлення-вимогу не отримав, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (09 грудня 2016 року) не вручено у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

У пункті 8.5. Кредитного договору № 39873-ФО/2014/156 від 31 жовтня 2014 року сторони дійшли згоди про те, що позичальник, у разі отримання від банку письмової вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості, яка вказана в такій вимозі, зобов`язаний здійснити усі платежі на користь банку (при цьому строкові платежі за договором проценти, комісійні винагороди, пені тощо повинні бути сплачені з урахуванням строку, що минув з дати, на яку банк здійснив розрахунок заборгованості за цим договором, і по дату повернення повної суми заборгованості за цим договором) в строк не пізніше 30 календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від банку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, параграф 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Загальноприйнятим у світовій практиці є застосування щодо юридично-значимих повідомлень принципу «доставки (одержання)» повідомлень, якщо сторони прямо не передбачили застосування принципу «відправлення». Зокрема:

(а) у підпункті 3 пункту 1.-1:109 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що повідомлення вступає в силу у момент досягнення адресата, якщо з нього не слідує більш пізній момент вступу у силу;

(б) згідно пунктів 2, 3 Принципів європейського контрактного права з урахуванням положень пунктів (4) та (5), будь-які повідомлення набирають чинності з моменту, коли вони отримані адресатом. Повідомлення вважається одержаним адресатом, коли його вручено за місцем його діяльності або за поштовою адресою, або, якщо він не має місця діяльності або поштової адреси, - за місцем його постійного проживання;

(в) відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1998 року письмове повідомлення може бути не підписане, але в ньому обов`язково повинна зазначатись особа, яка його зробила або від імені якої воно зроблене. «Письмове повідомлення» включає телеграми, телекси і будь-які інші види телекомунакційних повідомлень, які можна відтворити у формі документа, але не обмежується ними. Письмове повідомлення вважається наданим, коли воно отримане адресатом.

Підхід стосовно застосування принципу «доставки (одержання)» юридично-значимих повідомлень висловлений і в українській судовій практиці.

У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15 вказано, що розглядаючи питання про дотримання під час проведення торгів положень пункту 3.11 Тимчасового положення, суди мають установити, чи було письмово повідомлено, зокрема, боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів та про стартову ціну, за якою майно пропонується до продажу. При цьому під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами необхідних відомостей. Отже, загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Оскільки сторони в пункті 8.5. Кредитного договору № 39873-ФО/2014/156 від 31 жовтня 2014 року обумовили момент, з якого виникають правові наслідки юридично-значимого повідомлення, то в цьому випадку має застосовуватись принцип «доставка (одержання) повідомлення.

Доказів отримання відповідачем повідомлення-вимоги від 01 грудня 2016 року матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції. Як пояснив в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 представник ОСОБА_1 , відповідач змінював місце проживання та не повідомляв банку про це.

У зв`язку з цим відсутні правові підстави вважати, що направленням 02 грудня 2016 року на ім`я відповідача повідомлення-вимоги щодо дострокового стягнення сум банк змінив кінцеву дату користування кредитом.

За таких обставин доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку постановлено без додержання норм матеріального права.

Із розрахунку, наданого банком, вбачається, що станом на 17 грудня 2018 року сума заборгованості за відсотками за користування кредитом складає 58 802 грн. 69 коп. З урахуванням суми заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 12 426 грн. 25 коп., стягнутої за рішенням суду першої інстанції, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» підлягає стягненню заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 46 376 грн. 44 коп.

Що стосується пені, то слід зазначити таке.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком (стаття 546 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже частиною третьою статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та пункту четвертого частини п`ятої статті 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процес в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, передбачено право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Із розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання.

Враховуючи викладене, судова колегія, керуючись засадами розумності та справедливості, вважає за можливе на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшити розмір штрафної санкції пені, що підлягає стягненню з відповідача, до 70 000 грн. 00 коп. з урахуванням заборгованості за тілом кредиту в розмірі 67 727 грн. 60 коп. та пені в розмірі 10 998 грн. 66 коп., стягнутої за рішенням суду першої інстанції.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову з ухваленням в цій частині нової постанови про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 46 376 грн. 44 коп. та пені в розмірі 70 000 грн. 00 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено та в апеляційному порядку не переглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (частина 1, пункт 2 частини 3 статті 133 ЦПК України).

За правилами частин 1, 6 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Судові витрати, понесені ПАТ «Сбербанк» за подачу апеляційної скарги документально підтверджуються платіжним дорученням № 14838115 від 03 квітня 2019 року на суму 6 778 грн. 50 коп.

З урахуванням пропорційності до розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» підлягає стягненню сума в розмірі 4 032 грн. 90 коп. із розрахунку: 195 758 грн. 99 коп. (287 035 грн. 67 коп. 91 276 грн. 68 коп.) х 100 : 116 376 грн. 44 коп.(46 376 грн. 44 коп. + 70 000 грн. 00 коп.) = 59,5% х 6 778 грн. 50 коп. : 100.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 4, 376 ч. 1 п. 4, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» відсотки за користування кредитом в розмірі 46 376 грн. 44 коп. (сорок шість триста сімдесят шість грн. 44 коп.), пеню в розмірі 70 00 грн. 0 0коп. (сімдесят тисяч 00 коп.) та 4 032 грн. 90 коп. (чотири тисячі тридцять дві грн. 90 коп.) судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова