РІШЕННЯ

Іменем України

22 липня 2019 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Гавілей М.М., за участю секретаря судового засідання Мацинській О.Є.., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Токмак цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що виратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що виратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.10.2018 року є власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з позивачем в будинку зареєстрований син позивача - відповідач по справі ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки виданої квартальним комітетом від 17.05.2019 року № 19, відповідач зареєстрований в будинку, але не проживає в будинку з 2015 року. Відповідач не проживає в будинку без поважних причин, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей в будинку не має.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, згідно з якою просить справу розглянути без його участі. У разі неявки у судове засідання відповідача, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до ст.128 ЦПК України; заперечень проти позову не надав, клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило.

Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України та ухвалив про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач є власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.10.2018 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2018 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої квартальним комітетом від 17.05.2019 року № 19, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни: батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Факт не проживання з 2015 року відповідача за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено довідкою про склад сім`ї від 17.05.2019 року № 19.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Суд встановив, що позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є сином позивача.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником.

Судом встановлено, що відповідач з 2015 року в будинку без поважних причин не проживає без поважних причин не проживає, однак залишається бути зареєстрованим за вказаною адресою, не приймає участі у витратах на утримання будинку, сплаті комунальних послуг, чим порушує права позивача на володіння, користування і розпорядження належним йому майном.

Відповідач не спростував обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Суд вважає, що є підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, право відповідачем не оспорюється.

Таким чином, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 150, 156, 157 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 223, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що виратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Токмацький районний суд Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: