Провадження № 2/643/2070/19
24.06.2019 року Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Довготько Т.М.
за участю секретаря судового засідання Новакової Т.С.
представника позивача ОСОБА_1 .М.
представника третьої особи ОСОБА_2 С ОСОБА_3 В. - Назарової А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-
Представником третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_6 було надано пояснення щодо позову, в яких остання просить у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, з тих підстав, що апеляційний суд Харківської області скасував рішення Московського районного суду м.Харкова, яким було встановлено вину ОСОБА_4 , при цьому Апеляційним судом Харківської області вина учасників ДТП не встановлювалася, стверджувати у даній справі, що вина учасників ДТП є обопільною є незаконним та безпідставним. На даний момент вина учасників ДТП є невстановленою, а її встановлення можливе лише судом. Крім того зазначає, що в даній справі відсутні будь-які докази спричинення дорожньо-транспортної пригоди в результаті винних дій ОСОБА_5 , що виключає наявність обопільної форми вини. Натомість обставинами та матеріалами справи про адміністративне правопорушення підтверджується, що дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті винних дій позивача, а в діях ОСОБА_5 вина відсутня, що свідчить про відсутність правових підстав для настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_5 за шкоду, заподіяну майну позивача.
Позивачем ОСОБА_4 було надано відповідь на пояснення третьої особи, в яких остання просить позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що не погоджується з доводами третьої особи щодо того, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення вина учасників ДТП не встановлювалась, що виключає цивільно-правову відповідальність за завдану шкоду, оскільки сам по собі факт не встановлення вини ОСОБА_5 при розгляді справи зовсім не виключає її відсутність. Доводити вину ОСОБА_5 в ДТП не є обов`язком позивача.
Ухвалою суду від 22.12.2018року було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.
Ухвалою суду від 04.04.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача Лісін В.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Не заперечував проти заочного розгляду справи.
Представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у поясненнях щодо позову.
Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Заслухавши представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що 18.01.2018 року о 21год.20хв. у м.Харкові на перехресті пр. Льва Ландау та вул. Халтуріна сталася дорожньою-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai Tucson р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобіля Mercedes-Benz ML р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 .
За результатними оформлення адміністративного матеріалу поліцейськими були складені протоколи про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП стосовно обох учасників події /а.с.9,10/.
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль Hyundai Tucson р.н. НОМЕР_1 належить ОСОБА_4 /а.с.35/.
Постановою Московського районного суду м.Харкова від 23.03.2018року було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП стосовно ОСОБА_5 у зв`язку із відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. ОСОБА_7 визнано винною та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. /а.с.15-18/.
Постановою апеляційного суду Харківської області від 30.05.2018року, постанову судді Московського районного суду м.Харкова від 23.03.2018року по справі №643/2214/18 провадження 3/643/1204/18 скасовано, а провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП у відношенні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 закрито на підставі п.7 ст.24 КУпАП у зв`язку зі збігом строків, передбачених ст.38 КУпАП. У мотивувальній частині вказаної постанови апеляційний суд зазначив, що оскільки на час винесення постанови закінчився строк передбачений ст.38 КУпАП, суд позбавлений процесуальної можливості досліджувати нові докази та вирішувати питання про винуватість або невинуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /а.с.19-23/.
На момент ДТП 18.01.2018року автомобіль Mercedes-Benz ML р.н. НОМЕР_2 був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/0885348 у ПрАТ «СК «ВУСО» /а.с.7/.
31.05.2018року ОСОБА_4 звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» з повідомленням про дорожньо-транспорту пригоду та із заявою про страхове відшкодування /а.с.11-13/.
Листом від 01.08.2018р. ПрАТ «СК «ВУСО» відмовило у виплаті стразового відшкодування посилаючись на те, що на підставі наданих документів вина ОСОБА_5 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 18.01.2018року не встановлена. Отже, в даному випадку цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 не настає, а тому обов`язок сплатити страхове відшкодування у ПрАТ «СК «ВУСО» не виникає /а.с.24/.
Позивачем ОСОБА_4 у зв`язку із невиплатою ПрАТ «СК «ВУСО» страхового відшкодування 03.09.2018 року було направлено скаргу до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та Моторного (транспортного) страхового бюро України /а.с.48,49,50/.
Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 25.09.2018року на адресу ОСОБА_4 було надіслано повідомлення про відсутність підстав для застосування заходів впливу до ПрАТ «СК «ВУСО» /а.с.51/
Моторне (транспортне) страхове бюро України від 03.10.2018року на скаргу ОСОБА_4 було надано повідомлення, що у випадку незгоди з прийнятим страховиком рішенням, спір може бути вирішений у судовому порядку /а.с.52/.
Відповідно до висновків звіту №80/10/18 від 26.10.2018року про оцінку колісного транспортного засобу: ринкова (дійсна) вартість автомобіля Hyundai Tucson р.н. НОМЕР_1 складає 300540,00грн.; вартість відновлювального ремонту наданого автомобіля Hyundai Tucson р.н. НОМЕР_1 складає 321288,63грн.; вартість матеріального збитку наданого автомобіля Hyundai Tucson р.н. НОМЕР_1 складає 300540,00грн.; ринкова (дійсна) вартість після ДТП (дата події 18.01.2018) автомобіля Hyundai Tucson р.н. НОМЕР_1 складає 120490,00грн. /а.с.25-34/.
Позивачем ОСОБА_4 з послуги з виконання вище зазначеного Звіту №80/10/18 було сплачено 2000грн. /а.с.46,47/.
Судом було роз`яснено представнику позивача право заявити клопотання про призначення по справі автотеханічної експертизи, однак представник позивач не скористався вказаним правом.
Так, згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення.
П. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне порушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
В ч. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено судам, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Разом із тим, за положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою.
На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 зазначеної постанови пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду.
Законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
За змістом статті 6 цього Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування можуть розглядатись наявні перешкоди страховику переконатись, що подія є страховим випадком.
Згідно зі статтею 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до пункту 32.1 статті 32 Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.
Враховуючи те, що постановою Апеляційного суду Харківської області від 30.05.2018 року постанову судді Московського районного суду м. Харкова від 23.03.2019 року скасовано, а провадження закрито на підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв`язку зі збігом строків, передбачених ст.38 КУпАП та не вирішено питання про винуватість або не винуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , то суд приходить до висновку що встановити ступінь вини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є неможливим.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень статей 509, 979, 980 Цивільного кодексу України та статей 3, 6, 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" предметом договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по суті є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Обов`язок страховика щодо здійснення страхової виплати особі, якій заподіяна шкода, виникає у разі настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність страхувальника. Тобто, за відсутності підстав для притягнення страхувальника до відповідальності, у страховика також не виникає зазначений обов`язок.
Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди.
Зважаючи, що адміністративне провадження щодо притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, закрито у зв`язку зі збігом строків, передбачених ст.38 КУпАП та не вирішено питання про винуватість або не винуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , то цивільно-правова відповідальність страхувальника ОСОБА_5 в результаті ДТП не настала, а у відповідача відсутній обов`язок зі сплати страхового відшкодування позивачу.
Крім того, суд відхиляє доводи представник позивача, що обопільна вина ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні ДТП доведена складеними інспектором патрульної служби протоколами про адміністративне правопорушення та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду . Дані документи не є рішенням суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесене вирішення питання про наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення.
Зважаючи на вищевказане, суд вважає, що позивачем не доведено що в результаті ДТП настала цивільно-правова відповідальність страхувальника ОСОБА_5 , а тому ПрАТ «СК «ВУСО» відмовляючи у виплаті страхового відшкодування діяв в межах Закону, та приходить до висвноку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_4 / АДРЕСА_1 / до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» /м.Київ, вул.Казимира Малевича,31/, третя особа: ОСОБА_5 / АДРЕСА_2 / про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 27.06.2019року.
Суддя - Т.М.Довготько