Провадження № 22ц-824/9176/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року у справі за заявою Служби безпеки України про визнання ОСОБА_1 безвісно відсутнім,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року представник Служби безпеки України звернувся до суду із вказаною заявою, посилаючись на те, що ОСОБА_1 полковник ГУ «К» СБ України проходив військову службу в Службі безпеки України з 25 квітня 1994 року по 09 лютого 2008 року, та 19 жовтня 2014 року ОСОБА_1 перетнув адміністративний кордон з тимчасово окупованою територією у напрямку АР Крим через пункт пропуску «Новоолексіївка» і на даний час відомості про його повернення відсутні. При цьому, ОСОБА_1 зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_1 , що, на його думку, тягне за собою збільшення заборгованості нарахованих комунальних платежів на особу, яка не користується житлом та унеможливлює надання ліжко-місця іншим співробітникам служби безпеки, які цього потребують, через що просить суд визнати відповідача безвісно відсутнім з 20 жовтня 2014 року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, представник СБ України подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що теперішнє місце перебування відповідача невідоме, та за місцем постійного проживання ОСОБА_1 відсутній понад 4 роки, тому місцевий суд не дослідив усіх доказів у справі та у наслідку ухвалив необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, крім того не наведено належних доводів, які давали б підстави для визнання відповідача безвісно відсутнім, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Сімферополь АР Крим, є полковником ГУ «К» СБ України проходив військову службу в Службі безпеки України з 25.04.1994 року по 09.02.2008 року.

За твердженням заявника, згідно з листом Департаменту контрозвідки СБУ (копія якого відсутня у матеріалах справи) ОСОБА_1 19 жовтня 2014 року перетнув адміністративний кордон з тимчасово окупованою територією у напрямку АР Крим через пункт пропуску Новоолексіївка пасажирським потягом №27 «Київ-Севастополь» і на даний час інформація про його повернення відсутня.

За положеннями статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Так, відповідно до ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою, обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно виходив з того, що заява Служби безпеки України не містить обґрунтованих даних про обставини, які давали б підстави визнати ОСОБА_1 безвісно відсутнім, крім того, будь-яких даних про те, що існували обставини про загрози життю ОСОБА_1 або обставини, що дають підстави припускати його загибель, заявником не надано, а мета заяви зводиться до необхідності звільнення ліжко-місця ОСОБА_1 у відомчому гуртожитку, однак із вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням представник заявника не звертався, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сам по собі факт непроживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації протягом тривалого часу та фактична відсутність відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім.

Крім того, колегія суддів також враховує, що хоча матеріали справи і містять відомості про близьких родичів ОСОБА_1 , які проживають в АР Крим та м. Москва Російської Федерації, заявником не ініційовано питання перед судом та не з`ясовано самостійно, з огляду на власні можливості, відомостей про місце перебування та подальшої долі полковника СБ України, який добровільно перетнув адміністративний кордон та не повернувся з тимчасово окупованої території України, що також не дає достатніх підстав, передбачених ст. 43 ЦК і ст. 306 ЦПК, для визнання особи безвісно відсутньою.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду місцевого суду, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: