КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 754/13319/15-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Таран Н.Г.

02 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 та просило в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 56,2 кв. м., житловою площею 30,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на квартиру за позивачем.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено. В рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» за Кредитним договором № 2632/0608/45-012 від 27.06.2008 у розмірі 2 801 131,91 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,2 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 , шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Дельта Банк» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 3 654,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права та на неповне дослідження обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що підписавши сторони іпотечний договір не передбачали можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання такого права за рішенням суду.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6316/2019
Звертає увагу на те, що визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

ПАТ «Дельта Банк» свого представника в судове засідання не направило, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомило.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, та те, що суд здійснив усі можливі заходи для повідомлення сторін про час та місце слухання справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 ., перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, а договором іпотеки передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на майно за ПАТ «Дельта Банк».

З такими висновками суду не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06.08.2008 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №113-0111008/ФКВ-08, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 104 900,00 доларів США з розрахунку 14,3% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 06.08.2008 до 05.08.2026 (а. с. 8-14).

В частині надання кредитних коштів ТОВ «Український промисловий банк» свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу кредит, в розмірі та строки передбачені кредитним договором.

02.07.2010 між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах визначених даним Договором, Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Отже, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ПAT «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним Кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки №113-0111008/Zфквіп-08 від 06.08.2008 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 56,2 кв. м., житловою площею 30,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 06.08.2008, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хащіною Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №854, та зареєстрованого в державному реєстрі правочинів (а. с. 16-20).

Позичальник, скориставшись кредитними ресурсами, умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 28.07.2015 виникла заборгованість 2 801 131,91 грн., з яких: тіло кредиту - 1 824 322,71 грн.; відсотки - 642 356,24 грн.; пеня - 314 102,99 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 8 386,96 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 11 963,01 грн. відповідно до розрахунку заборгованості (а. с. 24).

ПAT «Дельта Банк» на адресу відповідача 21.08.2015 було направлено лист-вимогу, в якій ОСОБА_2 роз`яснено про наявність станом на 28.07.2015 простроченої (поточної) заборгованості у розмірі 46 339,52 дол. США. У разі незадоволення даного листа-вимоги позивач буде вимушений звернутися до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 28.07.2015 становить: 111 805,27 дол. США та 334 452,96 грн., та повідомлено, що у разі невиконання цієї вимоги ПАТ «Дельта Банк» розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно (а. с. 25).

Позивач зазначив на невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, а іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, у зв`язку з чим звернувся до суду із відповідним позовом.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст..ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен був належно їх виконувати.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 належним чином умови кредитного договору не виконує, у зв`язку із чим станомна 28.07.2015 виникла заборгованість 2 801 131,91 грн., з яких: тіло кредиту - 1 824 322,71 грн.; відсотки - 642 356,24 грн.; пеня - 314 102,99 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 8 386,96 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 11 963,01 грн. відповідно до розрахунку заборгованості (а. с. 24).

Разом з тим, вирішуючи справу по суті, колегія суддів вважає наступне.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Зазначене висловлене в правовій позиції Верховного Суду України в Постанові від 30.03.2016 у справі за№ 6-1851цс15.

Пунктом 4.1 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати Предмет іпотеки у наступних випадках:

- якщо у момент настання строку виконання Основного зобов`язання за Кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу по кредиту) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені Кредитним договором строки;

- якщо у 3-денний строк після загибелі, пошкодження чи втрати Предмета іпотеки Іпотекодавець ие здійснить його заміну у відповідності до п. 3.1.8 цього Договору;

- порушення Іпотекодавцем ( Позичальником ) обов`язків за цим та/або Кредитним договором та виконання вимоги Іпотекодержателя про дострокове виконання Основного зобов`язання;

якщо інша, ніж Іпотекодержатель, особа набула право стягнення на Предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4.3 Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4 цього договору.

Пунктом 4.4 Іпотечного договору передбачено, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього Договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів:

4.4.1 Шляхом прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання повного зобов`язання. Цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки.

Матеріали справи свідчать про те, що такий позасудовий спосіб як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань передбачений умовами договору.

Разом з тим, подаючи відповідний позов, позивач не надав до суду будь-яких доказів на підтвердження того чи вирішувалося вищезгадане питання в позасудовому порядку з відповідачем по справі, чи надавав відповідач свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.

В зв`язку з наведеними обставинами, колегія суддів вважає, що вимоги позивача є недоведеними, в зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

На вищевикладене, суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов передчасних висновків з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовів.

За наведеного та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5 481 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5 481 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04.07.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова