ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» червня 2019 року

м. Харків

справа № 643/14985/18-ц

провадження № 22ц/818/3313/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , представник заявника - ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - Харківська міська рада, представник заінтересованої особи - Хрущ Є.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2019 року в складі судді Поліщук Т.В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, заінтересована особа: Харківська міська рада про встановлення факту спільного проживання.

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з 1991 року по день його смерті, не перебуваючи у шлюбі.

Вказала, що 09 вересня 2009 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, за яким вона отримала у власність належні ОСОБА_3 38/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Інші 62/100 частин зазначеного будинку належали рідній сестрі ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначила, що у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 їй доводилось здійснювати за нею догляд, а також вона займалась її похованням.

Вказала, що за дорученням ОСОБА_3 після смерті його сестри вона займалась оформленням спадщини на його ім`я та 11 лютого 2014 року отримала свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 на 62/100 частин будинку. При цьому, податок на спадщину сплачено з їхніх спільних коштів, які позичені нею у сусідів.

Зазначила, що у вказаному будинку вона зареєстрована з 2017 року, проте фактично вона з ОСОБА_3 мешкала разом у цьому будинку значно раніше.

Вказала, що з 1991 року постійно проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю. Вони займали дві житлові кімнати та кухню, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, займались вирощуванням та продажем рослин, зі спільних коштів харчувались та сплачували комунальні послуги, проявляли взаємну турботу, поважали та піклувались один про одного.

З оформленням шлюбу у перші роки спільного життя вони зволікали, а в подальшому не надавали цьому значення. Під час хвороби ОСОБА_3 вона доглядала за ним, годувала та надавала необхідні ліки, а також здійснила його поховання за власний рахунок.

Зазначила, що вищевикладені обставини можуть бути підтверджені показаннями свідків.

Вказала, що на теперішній час постійно проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 , здійснює догляд за будинком та сплачує комунальні послуги.

Зазначила, що заповіту ОСОБА_3 не залишив, відомостей щодо інших його спадкоємців немає, отже вона має право на спадкування після його смерті як спадкоємець четвертої черги, для чого їй необхідно встановити факт спільного проживання з ОСОБА_3

Вказала, що зверталась до органу місцевого самоврядування з метою отримання підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_3 , проте їй відмовлено, та вона позбавлена можливості вирішити таке питання у позасудовому порядку, оскільки зареєстрована у спірному будинку менше п`яти років.

Просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_3 з 1991 року по час його смерті.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 - задоволено; встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1991 року до смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 з 1969 року до грудня 2017 року зареєстрована по АДРЕСА_2 ; що встановлення факту, про який просила ОСОБА_1 , впливає на права Харківської міської ради щодо визнання спадщини відумерлою, яка, як орган місцевого самоврядування, оспорює право заявника на спадкування; що доручення ОСОБА_3 оформити спадкові права після смерті його сестри та фотокартки не підтверджують факт спільного проживання з ОСОБА_1 ; що судом не встановлено факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності у них взаємних прав та обов`язків, усталених відносин, що притаманні подружжю; що судом не встановлено, чи не перебували ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у інших шлюбах у спірний період; що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання.

13 червня 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що в зареєстрованому шлюбі вона перебувала до 1978 року; що в апеляційній скарзі не наведено жодного доказу на предмет спростування пояснень свідків, які вважаються одним із засобів доказування; не надано інших доказів, які б підтверджували заперечення Харківської міської ради чи спростовували встановлені судом обставини.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, справа підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. за №3-1083, згідно якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 належні йому 38/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язалась повністю довічно утримувати його, забезпечувати харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, зберегти в його довічному користуванні вищезгадану квартиру (а. с. 9-10).

17 вересня 2013 року ОСОБА_3 видано довіреність на ім`я ОСОБА_1 , посвідчену державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Тимофієвою Т.О. за №2-391, якою уповноважено її оформити його спадкові права до майна його померлої сестри ОСОБА_4 (а. с. 14).

11 лютого 2014 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом №1-167 після смерті його сестри ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 62/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначену частину будинку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №17623272 від 11 лютого 2014 року. Витяг надано на підставі заяви уповноваженої особи - ОСОБА_1 №5388318 від 11 лютого 2014 року (а. с. 6).

05 березня 2014 року ОСОБА_3 видано довіреність на ім`я ОСОБА_1 , якою він уповноважив її зареєструвати/актуалізувати дані по належному йому компенсаційному рахунку № НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві «Ощадбанк» № 10020 /0328 та отримати Національну картку і ПІН-конверт до неї.

Як вбачається з копій свідоцтва про право на спадщину за законом, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договору довічного утримання та довіреностей ОСОБА_3 зареєстрований по АДРЕСА_1 (а. с. 5, 6, 9, 10, 13, 14).

В той же час ОСОБА_1 зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 (а. с. 9, 11, 12) та зареєструвалась за адресою: АДРЕСА_1 лише з 29 грудня 2017 року, що підтверджується копією її паспорту та довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 квітня 2019 року (а. с. 15 зворот, 58).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с.7).

З рахунків-замовлень №001414 від 14 квітня 2018 року та №000472 від 23 вересня 2009 року вбачається, що поховання ОСОБА_3 та його сестри ОСОБА_4 здійснювалось за замовленням ОСОБА_1 (а. с. 21, 22).

Зі спадкової справи № 115/2018 після смерті ОСОБА_3 вбачається, що 16 травня 2018 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась ОСОБА_1 Відомості щодо інших осіб, які б звернулися із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї, відсутні.

У червні 2018 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 складено акт про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у цивільному шлюбі з 1991 року по день смерті ОСОБА_3 ; проживали разом та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 постійно піклувалась про свого чоловіка до дня смерті та поховала його.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 показав, що він є сусідом заявника ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_3 , які проживають у будинку АДРЕСА_1 з 1991 року разом, спілкувався з ними, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 приходили до них, отримували у борг гроші, всі сусіди знали, що вони є чоловіком та дружиною. Разом з ними в іншій половині будинку також проживали мати та сестра померлого. Заявниця займалася похованням сестри померлого та останні п`ять років по день смерті ОСОБА_3 доглядала за ним, усе господарство вела ОСОБА_1 , та померлий ставився до неї, як до дружини.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_8 показала, що заявницю вона знає тридцять років. Після смерті матері та сестри ОСОБА_3 , а також після його смерті ОСОБА_1 займалася їх похованням. ОСОБА_1 доглядала свого чоловіка ОСОБА_3 , вела домогосподарство.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року постановлено розглядати справу за правилами окремого провадження (а. с. 25).

Згідно пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За змістом частин другої-четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Разом з тим, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язано з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення та можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб, та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, за відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Матеріали справи свідчать про те, що у даному випадку існує спір про право, оскільки встановлення факту за заявою ОСОБА_1 потрібно їй для отримання у власність спадкового майна, та заінтересована особа - Харківська міська рада в апеляційній скарзі оспорює право заявника на спадкове майно на підставі статті 1277 ЦК України.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року (справа № 522/11740/14-ц, провадження № 61-19160св18), від 27 червня 2018 року (справа №522/10696/17, провадження № 61-12109св18), від 31 жовтня 2018 року (справа № 477/284/16-ц, провадження № 61-24391св18).

В суді апеляційної інстанції представник Харківської міської ради підтвердив, що Харківська міська рада оспорює право заявника на спадкове майно, оскільки ОСОБА_1 не є спадкоємцем за законом.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Враховуючи наявність у даній справі спору про право, заява ОСОБА_1 про встановлення факту підлягає залишенню без розгляду, та її вимоги мають розглядатися у порядку позовного провадження з використанням відповідних процесуальних інститутів.

Отже, ОСОБА_1 роз`яснюється, що вона не позбавлена права звернутися до суду із позовом про захист своїх прав, які вважає порушеними, не визнаними чи оспореними із дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства та у порядку, який визначено ЦПК України.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції на зазначене та вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо розгляду справи в порядку окремого провадження.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно вимог пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» в разі залишення заяви або скарги без розгляду сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду. Отже, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним клопотанням про повернення їй судового збору, сплаченого за подачу заяви про встановлення факту, яку залишено без розгляду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 травня 2019 року про відкриття апеляційного провадження відстрочено Харківській міській раді судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 528,60 грн. до ухвалення рішення.

10 червня 2019 року до суду апеляційної інстанції від Харківської міської ради надійшло платіжне доручення про сплату судового збору у розмірі 1057,20 грн.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, судовий збір за її подання у розмірі 528,60 грн. підлягає стягненню з заявника на користь Харківської міської ради.

19 червня 2019 року Харківська міська рада звернулась до суду апеляційної інстанції з клопотанням про повернення надмірно сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 528,60 грн.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки Харківською міською радою сплачено за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1057,20 грн. замість 528,60 грн., сума надмірно сплаченого судового збору у розмірі 528,60 грн. підлягає поверненню Харківській міській раді як судовий збір, сплачений у більшому розмірі, ніж встановлено законом, про що винесено ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 червня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.4. ч. 1 ст.374, ч. 2 ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Харківська міська рада про встановлення факту спільного проживання - залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради 528,60 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 25 червня 2019 року.