Провадження № 22-ц/801/1608/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 рокуСправа № 127/11564/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участю секретаря Богацької О. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» про визнання договорів недійсними та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 06 червня 2019 року в м. Вінниці суддею цього суду Федчишеним С. А., повний текст рішення складено 06 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто»), Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» (далі - ТОВ «АТ Сервіс») про визнання договорів недійсними та стягнення коштів, мотивуючи його тим, що 19 лютого 2019 року між позивачем та ТОВ «Авто Просто» укладено договір № 801239 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групах (далі - договір), предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об`єднання грошових коштів учасників через систему «Автофонд». Договір укладено шляхом підписання сторонами договору та додатку № 1, додатку № 2, які є невід`ємними частинами договору. Метою підписання договору № 801239 від 19 лютого 2019 року було отримання автомобіля марки/моделі КІА Sportagе згідно додатку №1 поточна ціна автомобіля, дійсна на день укладення договору - 650260,00 грн. Водночас, 19 лютого 2019 року між позивачем та ТОВ «АТ Сервіс» укладено договір доручення № 801239, предметом якого є зобов`язання сплатити Повіреним винагороду ТОВ «Авто Просто» у сумі 31 212,48 грн. за рахунок Довірителя, тобто цей договір укладений з метою виконання договору про надання фінансової послуги.

Позивач вважає, що вказаний договір був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, отриманням не чіткої, неправдивої інформації стосовно оспорюваного договору, що є порушенням ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, в разі належного роз`яснення усіх умов та наслідків спірного договору, він не погодився б на його укладення. Водночас, ОСОБА_1 зазначає, що ознайомлювався зі змістом договору, проте мало що зрозумів з нього.

Умовами договору № 801239 від 19 лютого 2019 року встановлено жорсткі обов`язки споживача (позивача), тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом відповідача, оскільки останній не несе будь-якої відповідальності за невиконання умов договору, зокрема, у випадку розірвання договору за ініціативою учасника йому повертаються лише періодичні платежі, сплачені за договором, за вирахуванням Відступного за відмову від договору у розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення, тобто не підлягають поверненню вступний внесок, внески в оплату послуг й страхові внески. Крім того, несправедливими є умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики полягає в тому, що під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За таких обставин, позивач вважає, що оспорюваний договір укладено під впливом обману у зв`язку з незаконною діяльністю ТОВ «Авто Просто» та відсутністю згоди з умовами правочину, яка мала б мотивувати волевиявлення особи на його укладення.

Пославшись на викладене та на те, що позивач на рахунок ТОВ «Авто Просто» сплатив 125 462,00 грн., а загальна сума сплачених ним коштів по оспорюваних договорах складає 156 675,48 грн., ОСОБА_1 , просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір фінансових послуг № 801239 від 19 лютого 2019 року з Додатком № 1, Додатком № 2, укладений з ТОВ «Авто Просто» і стягнути з цього товариства грошові кошти в розмірі 125 462,00 грн. та визнати недійсним з моменту укладення договір доручення № 801239 від 19 лютого 2019 року, укладений з ТОВ «АТ Сервіс» стягнути з цього товариства грошові кошти в розмірі 31 212,48 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, пославшись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) у групі за № 801239 з Додатками №, № 1, 2, які є невід`ємними частинами Угоди (а. с. 23-24, 28-37).

Предметом цього Договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобілів учасниками через систему придбання у групах Автофонд, спрямованих на придбання автомобіля марки КІА модель Sportagе, вартістю 650 260 грн., із сплатою 120 внесків. Передбачені договором умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, які названі в Угоді "періодичний платіж" або "авансовий внесок ".

Відповідно до Додатків № 1, № 2 до вказаного Договору сторони погодили, що учасник системи сплачує: плату за послуги, пов`язані зі вступом до Системи - 31212, 48 грн.; періодичний платіж - 0,8333 %; щомісячну винагороду 0,415%+ПДВ; винагороду за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику - 3%+ПДВ.

Згідно з визначеннями, що містяться у Договорі, поточна ціна автомобіля - ціна автомобіля, яка встановлюється постачальником кожного місяця в останній робочий день місяця та є основою для розрахунку грошового розміру періодичних платежів та винагороди товариства, передбачених договором. Поточна ціна автомобіля може змінюватися протягом строку дії Договору про адміністрування, що відповідно зумовлює зміну грошового розміру несплачених періодичних платежів та винагороди товариства.

Періодичний платіж - це грошові кошти, які щомісяця вносяться учасником групи на окремий поточний рахунок товариства в банку для оплати поточної ціни автомобіля та використовується для формування фонду групи відповідно до умов договору та внутрішніх правил. Розмір періодичних платежів визначається товариством щомісяця шляхом ділення поточної ціни автомобіля на загальну кількість періодичних платежів. Відсоток періодичного платежу від поточної ціни автомобіля зазначений у додатку №1 до договору. Авансовий внесок-періодичний платіж разом з щомісячною винагородою, який учасник може здійснити за власним бажанням з метою дострокового виконання зобов`язань за договором. "Цілий Чистий внесок - це частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати автомобіля. Половинний Чистий внесок - це половина цілого чистого внеску".

Статтею 2 розділу 1 Договору передбачено, що ТОВ "Авто Просто" зобов`язується надати учаснику послуги, в тому числі з організації передачі автомобіля у власність отримувача товару в порядку та строки, визначені Договором. При цьому, відповідно до п. 5.2 ст. 5 розділу 2 Договору, учасник може одержати право на отримання автомобіля, починаючи з першого розподілу товару. Максимальний строк набуття права на отримання автомобіля відповідає строку існування групи до якої включено учасника групи. Водночас ТОВ "АвтоПросто" зобов`язане повідомити учасника про надання права на отримання автомобіля та повідомити строк та порядок оформлення документів отримувачем автомобіля для передачі товару.

За системою придбання автомобілів у групах "Автофонд" кожний з учасників, який належним чином виконує зобов`язання за Угодою, отримує автомобіль через механізм, передбачений в Угоді, оскільки система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання автомобіля, відповідає кількості автомобілів, яку можна придбати за рахунок Фонду групи, (ст. 1 розділу 2 Договору).

За п. 2.1 ст. 2 розділу 2 Договору поточна ціна автомобіля є критерієм-основою для розрахунку розміру періодичних платежів, винагороди товариства, та інших платежів, передбачених договором, протягом всього строку існування групи.

Положеннями п. 2.5 ст. 2 розділу 2 Договору передбачено, що періодичні платежі та щомісячна винагорода, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля дійсної у місяці, в якому здійснювалась оплата, зараховуються як відсоток від поточної ціни автомобіля, та не підлягають перерахунку.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 розділу 2 Договору учасник, який належним чином виконує свої зобов`язання за Даним договором, отримує автомобіль через визначені Договором механізми надання права на отримання автомобіля.

Постачальник не пізніше ніж протягом 30 календарних днів з дня отримання замовлення повинен передати автомобіль учаснику, який одержав право на отримання автомобіля (п. 8.1 ст.8 розділу 2 Договору).

Згідно з п.п. 12.1.4 п. 12.1 ст. 12 розділу 2 Договору якщо учасник системи виявить бажання односторонньо відмовитись від Договору про адміністрування протягом 14 днів з дати підписання Договору, договір вважається розірваним і учасник звільняється від будь-яких зобов`язань за ним. Такому учаснику повертається вся сума коштів сплачена за Договором про адміністрування. Для цього необхідно подати письмову заяву до ТОВ "Авто Просто" про розірвання угоди.

У п. 19.2 ст. 19 розділу 2 Договору зазначено, що підписання цього Договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору додатків до нього.

Під час укладення Договору ОСОБА_1 отримав його примірник та додатки до нього, які містять опис послуг ТОВ "Авто Просто" та підписав їх, водночас, доказів того, що позивач звертався із заявою про розірвання угоди у 14 денний термін до ТОВ "Авто Просто" матеріали справи не містять, що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами угоди.

У той самий час, предметом угоди сторін, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобілів у групах "Автофонд", є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля, тобто, в Договорі чітко передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни автомобіля. Крім того, сплачені платежі та щомісячна винагорода зараховуються як відсоток від поточної ціни автомобіля та не підлягають перерахунку. Після одержання автомобіля та реєстрації його на своє ім`я споживач зобов`язаний і надалі сплачувати кошти за автомобіль до повної його оплати.

За таких обставин, умовами Договору передбачена щомісячна сплата внесків за товар (автомобіль), який передається споживачеві в рамках укладеної Угоди, а не за можливість одержання права на купівлю товару, водночас, споживач, який виконав усі умови угоди, має повне право вимагати від ТОВ "Авто Просто" виконання свого зобов`язання, а саме: оплатити продавцю вартість автомобіля та передати автомобіль споживачу, незалежно від того, чи сплачують кошти інші споживачі.

З копій квитанцій про оплату видно, що ОСОБА_1 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" сплатив 125462,00 грн за Договором № 801239 від 19 лютого 2019 року (а. с. 16,17,19).

19 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» укладено договір доручення № 801239, предметом якого є зобов`язання сплатити повіреним (Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс») винагороду Товариству з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" у сумі 31212, 48 грн. за рахунок Довірителя ( ОСОБА_1 ) (а. с. 25-26).

Згідно з квитанцією № ПН1021404 від 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» 31212,48 грн оплати винагороди по договору доручення № 80123 від 19 лютого 2019 року (а. с. 18).

З аналізу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики і в цій статті наведено перелік випадків, в яких підприємницька діяльність може бути визнана нечесною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

За ч. 2, 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару ; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, апеляційний суд вважає, що укладений договір в рамках системи придбання товарів у групах не містить порушень вимог ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «Авто Просто» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі угод з учасниками групи є отримання автомобіля всіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін договору № 801239 від 19 лютого 2019 року у зв`язку з тим, що його умови визначені з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості і позивач мав можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним з моменту укладення договору фінансових послуг, оскільки умови зазначеного договору та додатки до нього містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання.

Апеляційний суд також вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору доручення № 801239 від 19 лютого 2019 року, оскільки цей договір, хоч і є взаємопов`язаним з договором фінансових послуг, проте носить самостійний характер, має свій предмет, строки, містить притаманні йому права та обов`язки сторін, їх відповідальність та ін., водночас, позивач погодився з його умовами, підписавши його та вчинивши дії на його виконання шляхом сплати ТОВ «АТ СЕРВІС» коштів в сумі 31 212,48 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Частиною 1 ст. 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Тобто, договір доручення є способом представництва в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з умов Договору фінансових послуг від 19 лютого 2019 року та Додатків до нього, укладених між сторонами.

У зв`язку з викладеним, оскільки відсутні підстави для визнання недійсними договору фінансових послуг № 801239 від 19 лютого 2019 року із усіма додатками до нього, то відсутні правові підстави для визнання недійсним договору доручення № 801239 від 19 лютого 2019 року, укладеного з дотриманням вимог ст. 203 ЦК України.

Водночас, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів грошових сум, сплачених на виконання оспорюваних договорів, є похідними від основних його вимог про визнання недійсними цих правочинів, у задоволенні яких судом відмовляється, отже вказані вимоги позивача також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення позову по суті заявлених вимог, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Текст постанови виготовлено 30 липня 2019 року.