Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 756/16094/14-ц

провадження № 61-31544св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач, відповідач - ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ,

відповідач, позивач - ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним, визнання права власності на частину квартири, визнання грошових коштів та нарахованих відсотків спільною сумісною власністю подружжя, зобов`язання вчинити певні дії, поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частини квартири особистою приватною власністю за касаційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року у складі судді Тітова М. Ю. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Усика Г. І., Пікуль А. А., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним, визнання права власності на частину квартири, визнання грошових коштів та нарахованих відсотків спільною сумісною власністю подружжя, зобов`язання вчинити певні дії, поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 1996 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 . Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 , яка приватизована на всіх членів сім`ї у рівних частках.

Вказану квартиру отримала його теща - ОСОБА_4 , яка з 12 листопада 1979 року перебувала на квартирному обліку на загальних підставах, а відповідно до заяви тещі та його заяви їх облікові справи було об`єднано та згідно з розпорядженням Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві від 15 травня 2003 року № 380 було внесено зміни до облікової справи тещі, включено його до справи № 554Б та виділено вказану облікову справу до пільгової черги позачергово.

Він постійно звертався із заявами до Головного правління у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС щодо поліпшення житлових умов його родини. 25 травня 2006 року їм було запропоновано придбання житла за програмою 50 % вартості з розрахунку 2 000 грн за 1 кв. м, та відповідно його теща і він дали офіційно згоду на одержання трикімнатної квартири АДРЕСА_2 (будівельна адреса).

У 2006 році за його кошти придбано квартиру АДРЕСА_3 за програмою 50 % від вартості квартири. З 07 липня 2006 року по 15 листопада 2012 року він перебував у місцях позбавлення волі за злочин, якого він не вчиняв.

На підставі заяви його тещі від 18 січня 2007 року відділ по розподілу житлової площі Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві виключив його з облікової справи. Згідно з розпорядженням Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві від 03 березня 2008 року № 161 знято з квартирного обліку його, тещу та синів, хоча він квартиру не отримав.

Він намагався домовитися з колишньою дружиною та тещею щодо поділу спільного майна подружжя, проте вони не бажають домовлятися. Квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у рівних частках.

Позивач вважав, що має право на спірну квартиру, тому вимушений звертатися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Крім вищевказаного нерухомого майна, на його колишню дружину оформлено декілька депозитних рахунків, кошти на яких зароблено ними спільно за час шлюбу, проте ОСОБА_3 не бажає ділити спільне майно, мотивуючи тим, що це її особисті кошти.

За час шлюбу з ОСОБА_3 було укладено наступні депозитні та карткові договори: рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Ощадбанк», рахунок № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 у ТВБВ № 10026/0143 (раніше - 8142/0443) філії Головного управління по м. Києву і Київській області АТ «Ощадбанк» на загальну суму 131 806,04 грн; рахунок № НОМЕР_4 (8АМ БК 306 ) у ПАТ «ПриватБанк» за депозитним договором від 06 липня 2012 року на загальну суму 34 574,60 грн; рахунок № НОМЕР_6 (8АМ БМ 020 ) у ПАТ «ПриватБанк» за депозитним договором від 19 липня 2012 року на загальну суму 18 597,93 грн; рахунок № НОМЕР_8 у ПАТ «ПриватБанк» за депозитним договором від 27 грудня 2013 року на загальну суму 15 422,74 грн; рахунок № НОМЕР_9 у ПАТ «ІМЕКСБАНК» за депозитним договором № 24-2013/1 від 17 січня 2013 року на загальну суму 59 312,11 грн; карткові рахунки № НОМЕР_15 та № НОМЕР_14 у ПАТ «КБ «Хрещатик» на загальну суму 76 576,62 грн.

З січня 2013 року між ними виникають конфлікти та непорозуміння, які унеможливлюють їх спільне проживання. 10 вересня 2014 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюб між ним та ОСОБА_3 розірвано.

У зв`язку з цим вважав, що кошти, які знаходяться або знаходились на депозитних рахунках (карткових рахунках) банківських установ, підлягають поділу між ними в рівних частках.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним свідоцтво про право власності від 03 березня 2008 року на квартиру АДРЕСА_3 ; визнати за ним право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_3 ;визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_3 ;визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_3 ;визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_3 ;визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_3 ; визнати кошти та нараховані на них відсотки, які були надані відповідачкою для укладення депозитних договорів (карткових рахунків) з банківськими установами об`єктом спільного сумісного власності подружжя та стягнути з ОСОБА_3 на його користь кошти та відсотки у розмірі 1/2 частини, які були предметом укладання депозитних договорів.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання частини квартири особистою приватною власністю.

Зустрічний позов мотивовано тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 1996 року, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року розірвано.

Між ними виник спір щодо поділу майна, зокрема частини квартири АДРЕСА_3 .

27 серпня 2006 року на праві спільної часткової власності за ОСОБА_4 (її мати) та членами її сім`ї: нею, відповідачем, та їх сином - ОСОБА_5 , у рівних долях приватизована квартира АДРЕСА_1 .

07 липня 2006 року відповідач був затриманий працівниками міліції за підозрою у вчинені злочину. У подальшому відносно нього обрано запобіжний захід у виді взяття під варту. 23 лютого 2007 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 визнано винним за частиною четвертою статті 187 КК України та призначено покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю. У період з 06 липня 2006 року до 15 листопада 2012 року відповідач перебував у СІЗО та місцях позбавлення волі.

24 січня 2007 року було підписано договір про фінансування будівництва житла за програмою «50х50» між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 . Оскільки ОСОБА_4 перебувала у загальній черзі квартирного відділу Оболонської районної у м. Києві державній адміністрації з 1979 року, 03 серпня 2008 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 16 лютого 2008 року в рівних частинах на ОСОБА_4 , її та двох синів, була отримана квартира АДРЕСА_3 .

З кінця 2006 року вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, після повернення ОСОБА_1 з місць позбавлення волі (16 листопада 2012 року), він проживає з іншою жінкою у будинку: АДРЕСА_4 , який залишився йому у спадщину від його матері. Вона майже сім років проживає з іншим чоловіком. За вищезазначену квартиру АДРЕСА_3 вони сплачували разом з матір`ю свої власні кошти. Зважаючи, що у період придбання частини квартири АДРЕСА_3 вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, проживали окремо, кошти за його частину квартири сплачені її матір`ю.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд: визнати 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею 47,10 кв. м, загальною площею 81,60 кв. м, особистою приватною власністю; визнати особистою приватною власністю грошові кошти та нараховані на них відсотки в період з грудня 2006 року до 21 вересня 2014 року, що знаходяться у банківських установах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/16 частини квартири АДРЕСА_3 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/16 частину квартири.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 63 953,69 грн.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 за спільні кошти подружжя було фактично придбано 1/8 частину спірної квартири, яка підлягає поділу між подружжям, а саме по 1/16 частини. Частки інших власників квартири відповідно залишаються незмінними по 1/4 (4/16) частині, а ОСОБА_3 - 3/16 частини, ОСОБА_1 - 1/16 частина.

Грошові кошти та нараховані на них відсотки, що знаходяться у банківських установах, а саме в ПАТ КБ «Приватбанк» за № SAM DN 9306 від 06 липня 2012 року (сума депозиту 32 000 грн та нараховані відсотки 2574,60 грн), № SAM DN 020 від 19 липня 2012 року (сума депозиту 16 000 грн та нараховані відсотки 2 422,74 грн), № НОМЕР_8 від 27 грудня 2013 року (сума депозиту 13 000 грн та нараховані відсотки 2 422,74 грн), в ПАТ «Імексбанк» депозитна угода № 24-2013/1 від 17 січня 2013 року у розмірі 55 000 грн та нараховані відсотки у розмірі 4 312,11 грн, також є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягають поділу, а саме 1/2 частина ОСОБА_1 становить 63 953,69 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 , яка ними розпорядилася.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на кошти, що знаходяться у ПАТ «Ощадбанк» на: рахунку № НОМЕР_1 у ТВБВ № 10026/0143 філії Головного управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк», рахунку № НОМЕР_2 у ТВБВ № 10026/0147 філії Головного управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк», рахунку № НОМЕР_3 у ТВБВ № 10026/0147 філії Головного управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_3 , виходив із того, що власниками спірної квартири у рівних частинах є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та діти сторін: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , всі кошти на фінансування будівництва житла за програмою «50х50» були внесені ОСОБА_4 відповідно до наданих нею квитанцій.

Те, що ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку на пільгових умовах, не має правового значення, оскільки спірна квартира були отримана не в порядку черговості, а відповідно до договору про фінансування будівництва житла за програмою «50х50 від 24 січня 2007 року, які сплачено не позивачем.

Крім того, грошові кошти та нараховані на них відсотки, що знаходяться у банківських установах, а саме в ПАТ КБ «Приватбанк» за № SAM DN 9306 від 06 липня 2012 року (сума депозиту 32 000 грн та нараховані відсотки 2574,60 грн), № SAM DN 020 від 19 липня 2012 року (сума депозиту 16 000 грн та нараховані відсотки 2 422,74 грн), № НОМЕР_8 від 27 грудня 2013 року (сума депозиту 13 000 грн та нараховані відсотки 2 422,74 грн), в ПАТ «Імексбанк» депозитна угода № 24-2013/1 від 17 січня 2013 року у розмірі 55 000 грн та нараховані відсотки у розмірі 4 312,11 грн, були зняті ОСОБА_3 за час шлюбу і ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що вони були використані не в інтересах сім`ї, не на дітей.

Грошові кошти, що знаходяться у ПАТ «Ощадбанк» на рахунку № НОМЕР_1 у ТВБВ № 10026/0143 філії Головного управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк»; рахунку № НОМЕР_2 у ТВБВ № 10026/0147 філії Головного управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк»; рахунку № НОМЕР_3 у ТВБВ № 10026/0147 філії Головного управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк» не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки внесені до укладення між сторонами шлюбу. При цьому рахунок № 980/2100 від 22 липня 2007 року відкрито для соціальних виплат на дитину, а рахунок № НОМЕР_16 від 03 грудня 2004 року був закритий 04 квітня 2014 року, тобто до розірвання шлюбу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позову та рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № № 756/16094/14-ц з Оболонського районного суду м. Києва.

У вересні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 , мотивована тим, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у рівних частках. Проте суди не врахували, що на момент придбання квартири ОСОБА_4 знаходилась на пенсії, ОСОБА_3 працювала на хлібокімбінаті, потім знаходилась тривалий період у декретній відпустці, а він вів підприємницьку діяльність, був засновником товариства, про що було надано статутні документи, квитанції про придбання обладнання, рукописні звіти про отримання грошових коштів, але суди вказані докази не залучили до матеріалів справи та не взяли їх до уваги.

Крім вищевказаного нерухомого майна, на ОСОБА_3 оформлено декілька депозитних рахунків, кошти на яких зароблено нами спільно за час шлюбу, проте відповідач не бажає ділити спільне майно, мотивуючи тим, що це її особисті кошти.

Також суд апеляційної інстанції неправильно зазначив у рішенні обставини, що ОСОБА_3 закрила депозитні рахунки за час шлюбу, тому кошти було витрачено в інтересах сім`ї, оскільки фактично вони припинили шлюбні стосунки з січня 2013 року.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Апеляційним судомдостовірно встановлено, за рахунок яких коштів була придбана спірна квартира, тобто ОСОБА_3 спростованопрезумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу.

Крім того, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Встановлено, що всі кошти на фінансування будівництва житла за програмою «50х50» були внесені ОСОБА_4 , яка згідно з квитанціями сплатила: 06 лютого 2007 року 156 806,45 грн, 07 лютого 2007 року 415,29 грн та 13 лютого 2008 року 8 486,64 грн.

Крім того, ОСОБА_1 до 15 листопада 2012 року перебував у місцях позбавлення волі (фактично перебував під вартою з 07 червня 2006 року), тому у цей період він не мав реальних доходів, які б можливо було вкласти в інвестування квартири, чи покласти кошти до банківської установи на депозитний рахунок.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що спірна частка квартири АДРЕСА_3 та грошові кошти і відсотки, які були предметом укладання депозитних договорів з ОСОБА_3 , не є спільним сумісним майном подружжя.

Вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги про те, що на момент придбання спірної квартири ОСОБА_4 знаходилась на пенсії, ОСОБА_3 працювала на хлібокімбінаті, потім знаходилась тривалий період у декретній відпустці, а він вів підприємницьку діяльність, був засновником товариства, тому мав грошові кошти на придбання житлає непереконливими, оскільки суд може визнати майно дружини (чоловіка) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно придбано за час шлюбу й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, проте доказів на підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 не надав.

Крім того, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Інші доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова