Номер провадження: 22-ц/813/5262/19
Номер справи місцевого суду: 521/1932/19
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Виробничий підрозділ «Одеська дорожня автобаза» Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 25 березня 2019 року, ухваленого під головуванням суддіЛічмана Л.Г., -

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виробничого підрозділу «Одеська дорожня автобаза» Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначила, що звільнена незаконно.

А тому просить наказ № 1/ОС від 03.01.2019 року про звільнення її з посади інженера з організації та нормування праці 1 категорії виробничого підрозділу «Одеська дорожня автобаза» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» скасувати, поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення і по день прийняття судом рішення із розрахунку 687,67 грн. середньоденного заробітку, а також суму завданої моральної шкоди у розмірі 100000 грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року, провадження по справі за позовом ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , звернулась з апеляційною скаргою, в якої посилається на те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду справи.

У відзиві представник відповідача зазначив, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування з доводів апеляційної скарги не вбачається.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскілки позов заявлений до Виробничого підрозділу «Одеська дорожня автобаза» Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», який не є юридичною особою, а тому не може бути належним відповідачем.

Крім того, на думку суду, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства справа, у якій відсутній відповідач, а тому суд закрив провадження у справі і роз`яснив позивачеві право на пред`явлення позову до відповідної юридичної особи.

Однак з таким висновком суду колегія не погоджується з наступних підстав.

Розглядаючи питання про допуск позивачки до суду, щодо захисту «цивільних прав та обов`язків» у зв`язку з закриттям судом першої інстанції провадження у трудовій (соціальній) справі з зазначенням того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з підстав пункту 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачка звернулась до суду 01 лютого 2019 року з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди в межах строку у відповідності до ст. 233 КЗпП України (а.с.1-5).

Ухвалою суду першої інстанції від 06 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, що не стосувалось юрисдикції (а.с.20-21).

На виконання вимог суду позивачка, усунувши недоліки первісного позову, 20 лютого 2019 року, надіслала до суду першої інстанції позовну заяву в новій редакції, зазначивши як у первісному позові, у якості відповідача - виробничий підрозділ «Одеська дорожня автобаза» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.26-31).

25 лютого 2019 року Малиновський районний суд м. Одеси відкрив провадження у справі за позовом позивачки до виробничого підрозділу «Одеська дорожня автобаза» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», вказавши, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, та призначив перше судове засідання на 25 березня 2019 року на 10.00 годину, визначивши відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву та роз`яснив позивачці право надання суду відповіді на відзив (а.с.45-46).

12 березня 2019 року позивачка отримала копію ухвали про відкриття провадження від 25 лютого 2019 року (а.с.48).

18 березня 2019 року представник регіональної філії «Одеська залізниця», діючи на підставі довіреності від 01 листопада 2018 року, виданої публічним акціонерним товариством «Укрзалізниця», звернувся до суду з заявою, в якій зазначив, що 27 листопада 2018 року проведено державну реєстрацію Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця» у новій редакції, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2018 року №938, внаслідок чого назву «Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» замінено на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Відповідно до п. 2.1 Положення про виробничий підрозділ «Одеська дорожня автобаза» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» є виробничим підрозділом філії і не має статусу юридичної особи (а.с.70).

Зазначивши, що відповідач - підрозділ «Одеська дорожня автобаза» регіональної філії «Одеська залізниця» не має цивільної процесуальної правоздатності, визначеної ст. 46 ЦПК України та не має права бути відповідачем, представник відповідача послався на правила ч. 2 ст. 51 ЦПК України, згідно з якими суд замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивачки, а тому позивачка ОСОБА_1 повинна звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача - виробничий підрозділ «Одеська дорожня автобаза», належним відповідачем - акціонерне товариство «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Одеська залізниця» (а.с.50-51).

До справи надано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо акціонерного товариства «Українська залізниця» про дату та номер запису в реєстрі - 21 жовтня 2015 року, 1 060039; копію Положення про регіональну філію «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (нова редакція); копію положення про виробничий підрозділ Одеської дорожньої автобази регіональної філії Одеської залізниці акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.53-78).

Дані про те, що позивачка ознайомлена з заявою відповідача від 18 березня 2019 року про необхідність заміни неналежного відповідача на належного, в матеріалах справи відсутні.

В судовому засіданні 25 березня 2019 року після оголошення судом заяви відповідача від 18 березня 2019 року, суд на обговорення учасників процесу поставив питання про закриття провадження у справі.

Представник позивачки адвокат Бардук В.І., який вступив у справу на підставі ордеру від 25 березня 2019 року, заперечив проти закриття провадження у справі, вказавши, що позовну заяву склала позивачка, яка, будучи необізнаною в деяких юридичних питаннях, зазначила відповідачем у справі виробничий підрозділ «Одеська дорожня автобаза» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; договір про надання правової допомоги з позивачкою укладений 25 березня 2019 року - в день судового засідання, він ознайомлений лише з позовною заявою, тому Бардук В.І. просив суд надати можливість вивчити матеріали справи. Позивачка підтримала прохання свого адвоката (а.с.84). Представник відповідача Слюсар М.М. підтримав клопотання позивачки та її представника (а.с.84).

Вислухавши думку учасників процесу про закриття провадження у справі, 25 березня 2019 року суд першої інстанції постановив ухвалу, в якій закрив провадження у справі за позовом позивачки до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди через те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з підстав пункту 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України.

Суд в ухвалі зазначив, що позовні вимоги, заявлені до виробничого підрозділу «Одеська дорожня автобаза» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», який не є юридичною особою, тому не може бути відповідачем у справі та не може бути визнаним належним відповідачем.

Дійшовши висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного провадження, в якій, на думку суду, відсутній відповідач, суд вважав необхідним закрити провадження у цивільній справі, роз`яснивши позивачці право на пред`явлення позову до належної юридичної особи.

Цією ж ухвалою суд першої інстанції повернув позивачці з державного бюджету судовий збір, який вона сплатила за розгляд судом першої інстанції вимог у частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Розкривши поняття права на справедливий судовий розгляд в контексті права на доступ до суду, Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці зазначає, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), п.49).

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». Таким чином, у пункті 1 статті 6 представлено «право на суд», разом із «правом на доступ до суду», тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), п.36).

«Право на суд» та «право на доступ до суду» не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), п.59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), п.28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], п.229).

Європейський Суд в своїх рішеннях підкреслює, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним та ілюзорним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), п.п.36,38).

В той же час, за певних обставин справи практичний та ефективний характер цього права може бути порушено через суворе трактування процесуального правила - «надмірний формалізм».

Визначаючи критерії «надмірного формалізму», Європейський Суд з прав людини у справі «Зубац проти Хорватії» (ZUBAC v. CROATIA), рішення від 5 квітня 2018 року, наголосив на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, попереджатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду.

При цьому у практиці Суду закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це, зазвичай, відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист.

Оцінювання скарги на надмірний формалізм у рішеннях національних судів зазвичай буде результатом розгляду справи в цілому, з урахуванням конкретних обставин такої справи. При проведенні оцінювання Суд часто наголошує на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей.

Зокрема, Суд зазначає, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (п.п.96-98).

Отже, встановлені в національному законі обмеження не повинні обмежувати «право на суд» - право на судовий розгляд справи щодо «цивільних прав та обов`язків», разом з «правом на доступ до суду» - правом звертатися з цивільними скаргами, які надані особам, та складають єдине ціле у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права.

Обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], заява № 36760/06, п. 230, ECHR 2012).

Порядок застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до проваджень у суді апеляційної інстанції залежить від особливостей конкретного провадження та ролі суду апеляційної інстанції у цьому провадженні.

За змістом частин 2 та 3 ст.51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до початку першого судового засідання, у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, замінює первісного відповідача належним відповідачем, за клопотанням позивача, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строку суд замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення неналежного відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що, отримавши 18 березня 2019 року - до призначення справи до розгляду у спрощеному позовному провадженні, заяву відповідача про необхідність заміни неналежного відповідача на належного, суд першої інстанції всупереч вимогам ч.2 ст.51 ЦПК України про наявність такої заяви позивачку не повідомив та не виконав свої дискреційні повноваження щодо вирішення цього питання до призначення справи в перше судове засідання.

Не виконавши вимоги національного закону - ч.3 ст.51 ЦПК України, у першому судовому засіданні, при розгляді клопотання представника позивачки, який вступив в справу в день її розгляду 25.03.2019р. (а.с.80-81), яке підтримали позивачка і відповідач, про визначення належного відповідача, суд, не розглянувши це клопотання, закрив провадження у трудовій (соціальній) справі, зазначивши, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з підстав пункту 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України, одночасно запропонувавши позивачці повторно звернутися до суду цивільної юрисдикції до належного відповідача.

Створивши несприятливі правові наслідки щодо повторного звернення позивачки до суду першої інстанції за правилами цивільної юрисдикції з зазначенням належного відповідача у цьому ж позові про поновлення на роботі та його пред`явлення після спливу строку позовної давності, який встановлено національним законом, суд не врахував, що право на суд разом з правом на доступ до суду повинно бути практичним та ефективним, а не теоретичним та ілюзорним, та має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав, проявивши надмірний формалізм, що є по суті відмовою у правосудді.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України дана категорія справ належить до розгляду за правилами цивільного судочинства.

Посилання відповідача у судових дебатах на пред`явлення позивачкою нового позову у цивільній справі з цих же підстав до належного відповідача, само по собі не виключає скасування помилкової ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у трудовій (соціальній) справі з зазначенням, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного провадження.

Більш того, питання щодо допуску до суду нового позову, пред`явленого у трудовій справі про поновлення на роботі за спливом, встановленого національним законом місячного строк, у знаходиться в межах дискреційних повноважень суду першої інстанції.

Беручи до уваги, що суд першої інстанції не виконав вимоги національного закону та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод про право на справедливий судовий розгляд, що є складовою частиною верховенства права (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), п.35), ухвала суду від 25 березня 2019 року підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду - п.4 ст.379 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд , -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 25 березня 2019 року - скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 29 липня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець