Справа № 143/173/19
Провадження № 22-ц/801/1471/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марченко Л. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 рокуСправа № 143/173/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Топольської В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 143/173/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 травня 2019 року, повний текст якого складено 11 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Марченко Л.В.,

встановив:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , який обґрунтовували тим, що позивачі є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в якій також зареєстрований відповідач ОСОБА_4 . Позивач ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 01 липня 2017 року.

З квітня 2017 року відповідач змінив своє постійне місце проживання і проживає за іншою адресою. З того часу квартирою, в якій зареєстрований, відповідач не користується, обов`язків з утримання житла не виконує.

Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, а його реєстрація в спірному житловому приміщенні перешкоджає вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, зокрема, отримати субсидію, в зв`язку з чим просили визнати ОСОБА_4 таким що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 травня 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4000 грн витрат на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає понад один рік без поважних причин, доказів на підтвердження обставин щодо чинення перешкод у користуванні квартирою, а також що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя не надав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування усіх обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції встановивши, що позивачами були змінені замки вхідних дверей, ключі від яких у відповідача відсутні, дійшов помилкового висновку про відсутність поважних причин непроживання за місцем реєстрації понад один рік. Також суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного судочинства за його позовом про визнання права на будівельні матеріали добудови житла за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки значні добудови до спірного житла були здійснені за час шлюбу, то відповідно до ст. 60 СК України ці добудови є спільною сумісною власністю подружжя, якими він має право користуватися.

Витрати, стягнуті на користь позивача ОСОБА_1 на правову допомогу в сумі 4000 грн є невиправданими, а наданий розрахунок є неналежним. Водночас до матеріалів справи додано доручення про надання адвокатом Царківським О.Ю. безоплатної вторинної допомоги.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність не подавав.

В судовому засіданні адвокат Царківський О.Ю., який представляє інтереси ОСОБА_1 на підставі ордеру від 10 липня 2019 року серії ВН №105723, а також ОСОБА_3 на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги №107 від 11 березня 2019 року проти апеляційної скарги заперечив, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність не подавав.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , яка приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24 березня 2006 року (а. с. 11).

Відповідно до Домової книги для прописки (реєстрації) громадян, в зазначеній квартирі, крім позивачів, зареєстрований відповідач ОСОБА_4 , з 19 грудня 2006 року (а. с. 13-14, 52).

12 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, що підтверджується відміткою у паспорті ОСОБА_1 (а.с. 10).

Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Погребищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 01 липня 2017 року, шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було розірвано 01 липня 2017 року, про що складено відповідний актовий запис №7 (а. с. 12).

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 07 лютого 2019 року, складеним комісією в складі депутата Погребищенської міської ради Прусак А.Г. та сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , відповідач ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з квітня місяця 2017 року за місцем реєстрації не проживає (а. с. 15).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Частиною четвертою статті 156 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК УРСР якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не заперечував, що в спірній квартирі не проживає понад рік та витрат на її утримання не несе, при цьому пояснював це тим, що позивачі змінили замки від вхідних дверей, внаслідок чого він не має до неї доступу.

Однак, сама по собі заміна замків вхідних дверей не є достатнім доказом чинення перешкод у користуванні житлом.

Суд першої інстанції, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 не доведено, що його непроживання впродовж усього строку з квітня 2017 року в квартирі АДРЕСА_2 було саме з підстав створення перешкод з боку власників квартири. Доказів на підтвердження вчинення позивачами перешкод у користуванні житлом, а також вжиття відповідачем заходів на усунення цих перешкод надано не було.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок здійснених за час шлюбу з ОСОБА_1 добудов, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо цих обставин, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Є необґрунтованими доводи відповідача про те, що суд безпідставно не зупинив провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням у іншій у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та стягнення витрат на будівництво.

Суд першої інстанції надавши оцінку заявленому клопотанню, дійшов висновку, що відповідач не надав належних та переконливих доказів, що в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у цій справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Задовольняючи позов, суд першої правильно застосував норми матеріального права і дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 не проживає в спірній квартирі без поважних причин понад один рік та є таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість розміру витрат на правову допомогу, яку стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 є безпідставними.

Так, за змістом частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» громадяни віднесені до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, до якої належить ОСОБА_4 , що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 13 квітня 1993 року, звільнені від сплати судового збору, а не інших судових витрат, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, понесені позивачем ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На виконання вимог цієї норми адвокатом Царківським О.Ю. надано ордер серії ВН №086221 від 14 лютого 2019 року на представництво інтересів ОСОБА_1 , розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу у цивільній справі від 02 травня 2019 року на суму 4000 грн із зазначенням обсягу та вартості наданих послуг та квитанцію до прибуткового касового ордера від 02 травня 2019 року про сплату ОСОБА_1 4000 грн (а.с. 8, 55,56).

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач ОСОБА_4 в суді першої інстанції не заявляв та відповідних доказів не подавав, що підтверджується, зокрема, технічним записом судового засідання від 02 травня 2019 року, згідно з яким відповідач та його представник ОСОБА_8 були ознайомлені в судовому засіданні з розрахунком витрат на правничу допомогу, надану представником позивача, і при вирішенні питання розподілу судових витрат просили суд врахувати лише те, що відповідач належить до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Також розмір витрат на правничу допомогу, понесену позивачем ОСОБА_1 , не був спростований відповідачем і в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням вимог ст. 137 ЦПК України, обсягу наданих послуг, та часу, витраченого на їх виконання, складності справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відшкодування відповідачем понесених витрат на правову допомогу у повному обсязі.

Щодо наявності в матеріалах справи на а.с. 27 доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №107 від 11 березня 2019 року, то на підставі даного доручення адвокат Царківський О.Ю. представляє інтереси іншого позивача ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , яка понесла відповідні витрати.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 липня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун