Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 728/699/17

провадження № 61-39155св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Мироненко Олег Олександрович, на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року у складі судді Лободи Н. В. та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2018 року у складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 1990 до 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони за спільні кошти набули майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку, яка розташована у с. Городище Бахмацького району Чернігівської області, та автомобіль «Great», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Оскільки вказане нерухоме та рухоме майно є спільною сумісною власність подружжя, то воно підлягає розподілу у рівних частках.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частини земельної ділянки, що розташована у с. Городище Бахмацького району Чернігівської області, та на 1/2 частини автомобіля «Great», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, вказавши, що зазначена квартира дійсно була придбана в період шлюбу, але за кошти, отримані нею від продажу 3/4 частини іншої квартири, які належали на праві приватної власності їй та їхнім дітям. Грошові кошти від продажу 1/4 частини квартири, отримані ОСОБА_1 , він витратив на особисті потреби, тому спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та поділу не підлягає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час набуття квартири АДРЕСА_1 сторони перебували у шлюбі, отже, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки якого при поділі є рівними. Відмовляючи у задоволенні решти вимог ОСОБА_1 , суд зазначив, що у судовому засіданні не доведено, що під час шлюбу між сторонами була придбана земельна ділянка в АДРЕСА_2 , оскільки укладення договору купівлі-продажу житлового будинку в цьому населеному пункті не доводить факту виникнення у сторін права власності на земельну ділянку, на якій розміщений будинок. Транспортний засіб «Great», реєстраційний номер НОМЕР_1 , набуто сторонами за час їхнього спільного проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу, однак вказаний автомобіль був відчужений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , що унеможливлює захист та відновлення порушеного права ОСОБА_1 шляхом задоволення його вимоги про визнання за ним права власності на 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами, що спірна квартира була придбана лише за рахунок її особистих коштів та особистих коштів дітей сторін, клопотань про витребування доказів, з огляду на труднощі, які виникають у їх наданні позивачем, заявлено не було.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, чинні на момент виникнення спірних правовідносин сторін, та на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами відповідно до статті 81 ЦПК України, та встановлених обставин у справі, дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 та відмову ОСОБА_2 у визнанні зазначеної квартири особистою приватною власністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 неодноразово звертав увагу суду на необхідність застосування до вимог позивача строків позовної давності. Також апеляційний суд порушив вимоги пункту 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України, відповідно до якої в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, дійшовши висновку, що спірний транспортний засіб набутий сторонами під час їхнього спільного проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У вересні 2018 року цивільна справа № 728/699/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, що з 10 березня 1990 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2005 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 04 вересня 2000 року, укладеним між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , остання придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,2 кв. м. Станом на день укладення договору вартість відчужуваної квартири становила 7 000 грн (т. 1, а. с. 88).

Оскільки спірні відносини між сторонами з приводу вказаного нерухомого майна виникли між сторонами до 01 січня 2004 року (дата набрання чинності ЦК України та СК України), то порядок набуття спільного майна та його правовий режим у даному випадку визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі - КпШС України).

Відповідно до вимог статті 22 КпШС України 1969 року (закон, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з положеннями частини першої статті 24 КпШС України 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (статті 28 КпШС).

Таким чином, з урахуванням положень законодавства України, чинного на момент набуття у власність спірної квартири, факт набуття спірного майна в період шлюбу одним із подружжя за грошові кошти, які ця особа могла отримати від продажу іншого майна, може спростувати презумпцію спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання за ним права власності на 1/2 частини зазначеної квартири, ОСОБА_1 зазначав, що спірна квартира придбана у період шлюбу, отже, як спільна сумісна власність подружжя, вона підлягає розподілу у рівних частках.

Заперечуючи проти позову та пред`являючи до суду зустрічний позов, ОСОБА_2 вказувала, що указана квартира є її особистою приватною власністю.

Водночас позивачка за зустрічним позовом не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень позову ОСОБА_1 , зокрема того, що спірну квартиру набуто під час шлюбу виключно за її особисті кошти.

При цьому спростування ОСОБА_2 презумпції спільної сумісної власності подружжя є процесуальним обов`язком для відхилення від рівності часток подружжя, а також можливості розглядати спірну квартиру як її особисту приватну власність.

Установивши правову природу набуття у власність спірного майна, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а тому підлягає поділу.

Аргументи ОСОБА_2 про те, що апеляційним судом не враховано пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду з відповідним позовом, висновків судів по суті спору не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Вирішуючи питання дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з первісним позовом, суди врахували, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 441/1224/15-ц (провадження

№ 61-7994св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 607/7557/14-ц (провадження № 61-13680св18) та інших.

На підставі пояснень ОСОБА_1 та наявних у матеріалах справи відомостей під час розгляду справи судами встановлено, що про порушення свого права на майно подружжя ОСОБА_1 дізнався з набранням законної сили рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2015 року, яким його було позбавлено права користування квартирою, що є предметом поділу.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про порушення апеляційним судом вимог пункту 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Інші аргументи ОСОБА_2 про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права є необґрунтованими та на правильність висновків судів не впливають.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються незгоди заявника з мотивами оскаржуваних судових рішень виключно з формальних міркувань, правового значення для вирішення цього спору не мають та додаткового правового аналізу не потребують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Мироненко Олег Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Ю. В. Черняк