ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» липня 2019 року

м. Харків

справа № 641/6259/18-ц

провадження № 22ц/818/3742/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківводоканал»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківводоканал» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року в складі судді Григор`єва Б.П.

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання і водовідведення.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 02 серпня 2010 року по 25 травня 2015 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Інформація щодо зміни власника вказаної квартири отримана підприємством 27 липня 2018 року із заяви ОСОБА_2 , нового власника квартири, наданої до підприємства.

Згідно з пунктом 8 договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2015 року продавець ОСОБА_1 зобов`язався в строк до 01 серпня 2015 року сплатити всю заборгованість по оплаті комунальних послуг, до яких також, належать послуги централізованого водопостачання та водовідведення станом на 25 травня 2015 року.

Зазначив, що облік нарахувань та оплата за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які надаються за адресою: АДРЕСА_1 здійснюється за абонентським особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Вказав, що станом на 25 травня 2015 року у відповідача перед підприємством існує заборгованість в сумі 5270,21 грн., з яких за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 березня 2010 року по 24 травня 2015 року становить 2616,43 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2011 року по 24 травня 2015 року - 1254,14 грн., інфляційні витрати - 1305,35 грн., три процента річних від простроченої суми - 93,93 грн.

Вважав, що поважність пропуску підприємством строку позовної давності звернення до суду з позовом, обґрунтовується тим, що про зміну власника квартири та умову, викладену у пункті 8 договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2015 року стало відомо 27 липня 2018 року при зверненні ОСОБА_2 з заявою до підприємства.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованості в сумі 5270,21 грн., із них за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 березня 2010 року по 24 травня 2015 року становить 2616,43 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2011 року по 24 травня 2015 року - 1254,14 грн., інфляційні витрати - 1305,35 грн., три процента річних від простроченої суми - 93,93 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» судовий збір в сумі 1762,00 грн., а також всі понесені підприємством витрати, пов`язані з вчиненням процесуальних дій.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Харківводоканал» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Комунальне підприємство «Харківводоканал» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. При цьому зазначив, що ОСОБА_1 з заявою про укладення договору про надання послуг з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення до підприємства не звертався, а тому навіть особовий рахунок обліковувався за особою, яка була власником квартири до ОСОБА_1

ОСОБА_1 не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тому у підприємства до 27 липня 2018 року була відсутня будь-яка інформація щодо будь - якої причетності ОСОБА_1 до обов`язку оплати нарахувань за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківводоканал» необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів після спливу строку позовної давності, яка встановлена тривалістю в три роки, а причини поновлення такого строку не є поважними.

Як убачається з преамбули Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

За визначенням, наданим у статті 1 цього Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Відповідно до статей 67, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року із змінами та доповненнями та пункту 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630 споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктами 18, 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» за № 1918 від 10 січня 2002 року передбачено, що споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що власником квартири АДРЕСА_1 з 02 вересня 2010 року по 25 травня 2015 року є ОСОБА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 травня 2015 року ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві приватної власності вказану квартиру, а ОСОБА_2 прийняв у власність цю квартиру і сплатив за неї обумовлену цим договором грошову суму.

Згідно пункту 8 цього договору продавець до 01 серпня 2015 року зобов`язався сплатити всю заборгованість по квартирній платі та оплаті комунальних послуг по цій квартирі станом на 25 травня 2015 року.

На даний час на ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Із розрахунку вбачається, що заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення станом на 25 травня 2015 року за квартирою АДРЕСА_1 складає 5270,21 грн., із них за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 березня 2010 року по 24 травня 2015 року становить 2616,43 грн., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2011 року по 24 травня 2015 року - 1254,14 грн., інфляційні витрати - 1305,35 грн., три процента річних від простроченої суми - 93,93 грн.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач звернувся до суду першої інстанції з заявою про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальний строк позовної давності: у три роки - до вимог щодо стягнення заборгованості та спеціальний - щодо неустойки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Матеріали справи свідчать про те, що за період з 01 березня 2010 року по 24 травня 2015 року включно за квартирою АДРЕСА_1 , власником якої до 25 травня 2015 року був ОСОБА_1 , існує заборгованість в розмірі 5270,21 грн.

За захистом своїх прав та законних інтересів Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернувся лише 31 серпня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи Комунальному підприємству «Харківводоканал» про порушене право було відомо, оскільки розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, тому право вимоги підприємства щодо сплати заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення виникло з моменту чергової несплати за надані послуги, тому підстави, вказані підприємством, для поновлення строку є неповажними.

Клопотання про застосування строку позовної давності ОСОБА_1 заявив в суді першої інстанції 23 листопада 2018 року в заяві про перегляд заочного рішення (а. с.42-432) та окремою заявою від 20 травня 2019 року (а. с.100).

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що оскільки Комунальним підприємством «Харківводоканал» пропущено строк позовної давності, за наявності заяви про його застосування, поданої до суду першої інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано залишив позов підприємства без задоволення у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача неустойки. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Посилання Комунального підприємства «Харківводоканал» на те, що ОСОБА_1 з заявою про укладення договору про надання послуг з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення до підприємства не звертався, а тому навіть особовий рахунок обліковувався за особою, яка була власником квартири до ОСОБА_1 ; що він не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , отже у підприємства до 27 липня 2018 року була відсутня будь-яка інформація щодо будь - якої причетності ОСОБА_1 до обов`язку оплати нарахувань за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, не можна визнати поважними причинами пропуску строку, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що за період з березня 2010 року по 25 травня 2015 року плата за надані послуги вносилась нерегулярно, а останній платіж в цьому періоді вчинено у травні 2014 року, що не заважало підприємству звернутися за захистом своїх прав та законних інтересів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається Комунальне підприємство «Харківводоканал» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 червня 2019 року Комунальному підприємству «Харківводоканал» відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі в розмірі 2643,00 грн., а апеляційну скаргу залишено без задоволення, вказаний судовий збір на підставі статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківводоканал» в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківводоканал» -залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» в дохід держави судовий збір в розмірі 2643,00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 23 липня 2019 року.