ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 2517/2841/12

Головуючий у першій інстанції - Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/927/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

боржник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження: Прилуцький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області,

стягувач: Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий альянс»,

заінтересована особа: відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року (постановлена о 11:21) у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, яке було встановлене йому згідно ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у справі №2517/2841/12 від 08.06.2013.

Заяву обґрунтовував тим, що наявність тимчасової заборони у праві виїзду за кордон, навіть тимчасово, порушує його права, в тому числі на вільне пересування по території України та за її межами, унеможливлює забезпечення оздоровлення його малолітніх дітей, оскільки виникла така необхідність, лікування матері, яка є інвалідом ІІ групи, хворіє та потребує лікування, а також бажання працевлаштуватись до міжнародного перевізника, який здійснює вантажні перевезення автомобільним транспортом товарів у країни Європейського союзу, з метою заробітку коштів для лікування своєї матері та погашення заборгованості. Зазначав, що станом на дату подання даної заяви виконавче провадження закінчене, а виконавчий документ повернутий стягувачу в зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення та стягувач повторно не звертався до відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, встановлене йому згідно ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у справі № 2517/2841/12 від 08.06.2013.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 22.06.2015 державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Норка Є.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, у зв`язку з тим, що в ході проведених виконавчих дій належне боржнику на праві власності майно, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено; виконавчий лист повернуто стягувачеві і повторно із заявою про відкриття виконавчого провадження останній не звертався.

Наголошує, що державним виконавцем відділу ДВС Прилуцького МРУЮ було передчасно подано до суду подання про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань зважаючи на недоведеність останнім ухилення боржника від виконання покладених судовим рішенням зобов`язань.

Звертає увагу, що обмеження у виїзді за межі України порушує його конституційні права, зокрема, право на вільне пересування по території України та за її межами, унеможливлює забезпечення оздоровлення його малолітніх дітей, оскільки виникла така необхідність, та працевлаштування за кордоном.

Заявник посилається на процесуальні порушення, що мали місце під час розгляду заяви, зокрема ч. 6 ст. 441 ЦПК, оскільки заяву було розглянуто з порушенням строків її розгляду та без участі представника Шевченківського РУЮ у м. Києві, явка якого є обов`язковою.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення боржника ОСОБА_1 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що наведені у заяві обставини не є обґрунтованими.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 01.06.2012, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16.01.2013, позов ПАТ «Європейський страховий альянс» про відшкодування суми збитків в порядку регресу задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Європейський страховий альянс» в порядку регресу 59 125 грн у відшкодування страхових виплат та 886,88 грн у відшкодування витрат на оплату судового збору, а всього 60 011,88 грн (т. 1 а.с. 108-110, 134-135).

20.07.2012 на виконання зазначеного вище судового рішення Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області видано виконавчий лист, за яким 01.03.2013 постановою державного виконавця відділу ДВС Прилуцького МРУЮ Петрухно С.О. було відкрито виконавче провадження № 36986000 (т. 1 а.с. 140-141, 146, 174-197).

08.07.2013 у межах вказаного виконавчого провадження державний виконавець відділу ДВС Прилуцького МРУЮ звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань боржника ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 138-141).

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.07.2013, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 07.02.2018, тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання ним зобов`язань по сплаті боргу (а.с. т. 1 а.с. 143, 205-208).

02.10.2014 державним виконавцем ВДВС Прилуцького МРУЮ Петрухно С.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/2517/217, виданого 20.07.2012 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення за належністю до іншого відділу ДВС).

23.10.2014 постановою державного виконавця Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/2517/217, виданого 20.07.2012.

22.06.2015 постановою державного виконавця відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Норка Є.В. виконавчий лист № 2/2517/217, виданий 20.07.2012 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення (т. 1 а.с. 225).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції та здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13).

За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

За правилом пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

З аналізу вищевказаних норм права слідує, що установлене Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами право вільно залишати територію України може бути обмежене відносно боржника-фізичної особи за судовим рішенням шляхом установлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та його скасування визначений статтею 441 ЦПК України, згідно із якою суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга № 32190/96, § 96, рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), § 60)».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Свою заяву про скасування застосованого судом обмеження у праві виїзду за кордон, ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що встановлене обмеження унеможливлює забезпечення оздоровлення його малолітніх дітей, лікування матері, яка є інвалідом ІІ групи, хворіє та потребує лікування, а також бажанням працевлаштуватись до міжнародного перевізника, який здійснює вантажні перевезення автомобільним транспортом товарів у країни Європейського союзу.

Однак будь-яких доказів на обґрунтування вказаних у заяві підстав для скасування застосованого судом обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон до заяви не додано.

Долучена до заяви копія договору про надання інформаційно-консультаційних послуг від 01.02.2019, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно якого останній зобов`язався надати послуги з дослідження кон`юктури ринку праці в республіці Польща, не підтверджує необхідності виконання послуг саме на території вказаної країни, а також не є доказом можливості працевлаштування ОСОБА_1 до міжнародного перевізника, який здійснює вантажні перевезення автомобільним транспортом товарів у країни Європейського союзу, як зазначено ним у заяві (242-245).

Таким чином, вирішуючи заяву, суд першої інстанції взявши до уваги той факт, що на час її розгляду заборгованість перед ПАТ «Європейський страховий альянс» ОСОБА_1 не погашена, вірно виходив з того, що боржником у клопотанні жодним чином не обґрунтовано неможливості отримання відповідного доходу для погашення боргу на території України, зокрема і неможливості працевлаштування.

Враховуючи вищевикладені норми чинного національного законодавства, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування виконання рішення суду та повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність на даний момент таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Сукупність встановлених і досліджених обставин справи та наданих на їх підтвердження доказів, не дають на даний час підстав дійти переконливого висновку про наявність обставин, які давали б підстави для скасування обмежувальних заходів, оскільки боргові зобов`язання не виконуються взагалі, жодних активних дій боржником в інтересах кредитора не вчинено, останній ніде не працює, відтак не можна стверджувати про очікуване виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Норка Є.В. 22.06.2015 повернуто виконавчий документу стягувачеві, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, і повторно із заявою про відкриття виконавчого провадження останній не звертався, не є слушними, оскільки повернення виконавчого листа з наведених підстав не тягне автоматичного скасування застосованих судом заходів забезпечення виконання судового рішення. Стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) передбачає наслідки завершення виконавчого провадження. У разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є завершеним.

Зазначення ОСОБА_1 в апеляційній скарзі того, що державним виконавцем відділу ДВС Прилуцького МРУЮ було передчасно подано до суду подання про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань зважаючи на недоведеність останнім ухилення боржника від виконання покладених судовим рішенням зобов`язань не стосується розгляду питання можливості скасування такого обмеження. Вказане було предметом розгляду заяви державного виконавця відділу ДВС Прилуцького МРУЮ Петрухно С.О. про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України та перегляду вказаної заяви в апеляційному порядку.

Також не заслуговують на увагу посилання заявника на необхідність виїзду за межі України для оздоровлення малолітніх дітей, оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів на обґрунтування доцільності вчинення таких дій безпосередньо боржником та безпосередньо за межами України. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази наявності у боржника малолітніх дітей, перебування на його повному утриманні матері, яка потребує лікування та необхідності такого лікування за кордоном.

Відсутні в матеріалах справи і докази про неможливість працевлаштування боржника на території України та необхідності такого працевлаштування саме закордоном.

Посилання заявника на процесуальні порушення під час розгляду заяви, зокрема, ч. 6 ст. 441 ЦПК України, оскільки заяву було розглянуто з порушенням строків її розгляду та без участі представника Шевченківського РУЮ у м. Києві, явка якого є обов`язковою, на правильність висновків районного суду не впливають та не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення.

З огляду на наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України є вірним, оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 липня 2019року.

Головуючий Судді: