Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 587/591/16-ц

провадження № 61-21024св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Сумська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 , Сульська сільська рада Сумського району Сумської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області, у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Семеній Л. І.,

Шевченка В. А., від 19 грудня 2016 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

Сумської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 ., Сульської сільської ради Сумського району Сумської області про визнання заповіту дійсним, визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 є його рідною сестрою. Їхні батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали у АДРЕСА_1 у будинку, який належав їм на праві власності. За цією ж адресою розташована земельна ділянка загальною площею 0,85 га, у тому числі, 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами та 0,6 га - для ведення особистого підсобного господарства, яка належала на праві приватної власності батькові сторін. Крім того, батькові належало право на земельну частку (пай) та у 2004 році він отримав державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,1585 га. У

2000 році ОСОБА_3 склав у сільській раді заповіт, в якому зазначив, що все майно, яке йому належить, крім земельного паю, він заповідає своїм дітям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних долях, а земельну частку (пай) заповів лише йому. У 2002 році померла його мати ОСОБА_4 , а

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина. Секретар сільської ради за рекомендацією нотаріуса здійснила допис від руки на тексті заповіту, а після звернення до нотаріуса, останній повідомив, що заповіт у такому вигляді є недійсним, а тому вони з сестрою можуть прийняти спадщину відповідно до закону. Позивач вважає, що його батько висловив свою волю відносно спадкового майна, станом на дату складання заповіту він не мав державного акту на земельний пай, а після його отримання він не скасовував та не змінював заповіт.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати дійсним заповіт, складений 08 грудня 2000 року ОСОБА_3 відносно спадкування його майна на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку загальною площею 5,1585 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Сульської сільської ради Сумського району Сумської області і складається з таких ділянок: площею 0,7470 га, кадастровий номер НОМЕР_4; площею 3,6819 га, кадастровий номер НОМЕР_1 ; площею 0,1894 га, кадастровий номер НОМЕР_2 ; площею 0,5404 га, кадастровий номер НОМЕР_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сумського районного суду Сумської області, у складі судді Степаненка О. А., від 22 вересня 2016 року визнано дійсним заповіт, складений 08 грудня 2000 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку, площею 0,7470 га, кадастровий номер НОМЕР_4 ; земельну ділянку, площею 3,6819 га, кадастровий номер НОМЕР_1 ; земельну ділянку, площею 0,1894 га, кадастровий номер НОМЕР_2 ; земельну ділянку, площею

0,5404 га, кадастровий номер НОМЕР_3 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Сульської сільської ради Сумського району Сумської області.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дописування у заповіті не спотворює волю спадкодавця.Задовольняючи позов у частині визнання за позивачем права власності на земельні ділянки, місцевий суд виходив із того, що у заповіті чітко зазначено, що право на земельну частку (пай) в розмірі 5,57 га згідно з земельним сертифікатом від 17 березня

1997 року № 95, серія НОМЕР_5 , ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 . Та обставина, що площа земельної частки (паю) при виготовленні технічної документації була уточнена, а також певним чином змінився порядок оформлення земельної частки (паю), форма та зміст документів, що підтверджують право особи на земельну частку (пай), не може бути підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 19 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено, рішення суду першої інстанції у частині визнання за

ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, щоземельна частка (пай) та земельна ділянка - це різні об`єкти права власності, а після виділу частки (паю) в натурі (на місцевості) спадкодавець припинив бути співвласником земель колишнього сільськогосподарського підприємства, оскільки зазначена спільна власність разом з часткою (паєм) припинила існування, а сертифікат на право на земельну частку (пай) став недійсним. У той же час спадкодавець ОСОБА_3 набув право власності на індивідуально визначені земельні ділянки на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 13 лютого 2004 року, тобто після складання заповіту, проте у заповіті окремого розпорядження щодо спірних земельних ділянок на користь ОСОБА_1 заповідач не робив.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки між сторонами не було спору щодо правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки та права власності спадкодавця на спірні земельні ділянки. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належали на момент складання заповіту, а також ті права, які йому належатимуть у майбутньому. Суд, вирішуючи питання про статус спадкового майна, не вправі втручатися у право спадкодавця на розпорядження його майном. Суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_2 отримала у спадщину земельну частку (пай) у тому ж розмірі, що і позивач, тільки за заповітом матері.

Рішення суду у частині вирішення позовних вимог про визнання заповіту дійсним не оскаржувались, а тому касаційному перегляду не підлягають у силу статті 400 ЦПК України.

Короткий зміст відзиву (заперечення) на касаційну скаргу

У відзиві (запереченні) на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 червня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_2

08 грудня 2000 року ОСОБА_3 склав заповіт, за яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він матиме за законом право, крім земельної частки (паю), він заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних долях, а право на земельну частку (пай) у розмірі 5,57 га, згідно з земельним сертифікатом від 17 березня 1997 року № 95 серія СМ НОМЕР_6 , заповів ОСОБА_1 (а. с. 58).

26 березня 2004 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7 , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,1585 га, яка складається з наступних земельних ділянок: земельна ділянка площею 0,7470 га, кадастровий номер НОМЕР_4 ; земельна ділянка площею 3,6819 га, кадастровий номер НОМЕР_1 ; земельна ділянка площею 0,1894 га кадастровий номер НОМЕР_2 ; земельна ділянка площею 0,5404 га, кадастровий номер НОМЕР_3 , які розташовані на території Сульської сільської ради Сумського району Сумської області (а. с. 8).

Крім того, ОСОБА_3 був власником будинку та земельної ділянки, загальною площею 0,85 га, розташованих по АДРЕСА_1 , у тому числі, земельної ділянки, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та земельної ділянки, площею 0,60 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства (а. с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 01 серпня 2015 року (а. с. 12).

Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , на земельну ділянку за цією ж адресою, загальною площею 0,85 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і для ведення особистого підсобного господарства, а також на земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5,1585 га.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у встановленому законом порядку звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (а. с. 30-36).

У подальшому нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на дописування у заповіті.

У судовому засіданні у суді першої інстанції секретар Сульської сільської ради Сумського району Мовчан Л. І. пояснила, що саме вона зробила напис від руки на тексті заповіту, а саме: «або ж земельну ділянку, визначену в натурі на місцевості, надану для ведення товарного с/г виробництва, розташовану на території Сульської сільської ради». Зазначений запис вона скріпила своїм підписом та печаткою сільської ради (а. с. 58).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1270 ЦК України).

У статті 1222 ЦК Українивизначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, тобто згідно визначеної законом черговості спадкоємців.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 11 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай), основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай). А згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Встановивши, що ОСОБА_3 у заповіті від 08 грудня 2000 року заповів своєму синові ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) сільськогосподарського підприємства «Дружба», загальною площею 5,57 га, але за життя отримав державний акт від 26 березня 2004 року на право власності на земельну ділянку, загальною площею 5,1585 га, проте розпорядження щодо цього об`єкту права власності (земельної ділянки) на час своєї смерті на користь позивача спадкодавець не зробив, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем у порядку спадкування за заповітом права власності на спірні земельні ділянки, оскільки після виділу частки (паю) в натурі (на місцевості) припинилось право спадкодавця як співвласника земель колишнього сільськогосподарського підприємства на частку (пай), а спадкодавець набув право власності на земельну ділянку, щодо якої і відкрилась спадщина.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович