П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 485/343/15-ц

провадження № 61-19642 св 18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа- Снігурівська міська рада Миколаївської області,,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2016 року в складі судді Лисенко М. Є. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року в складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести за власний рахунок огорожу, вбиральню та частину гаражу, повернувши їй земельну ділянку у придатному для використання стані.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі державного акту на право власності на землю вона є власницею земельної ділянки площею 0,0139 га на АДРЕСА_1 , яка межує із земельною ділянкою, що перебуває в оренді відповідачки.

ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_2 самовільно без її згоди збудувала на належній їй земельній ділянці площею 47,34 кв. м огорожу довжиною 16,75 м, вбиральню та частину гаражу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 за власні кошти провести демонтаж частини будівлі літ. А (гараж), орієнтованою шириною 3.37 м, довжиною 8.01 м, орієнтована площа 27.0 кв. м, демонтувати повністю кам`яну будівлю вбиральні під літ. О розміром 1.0х1.0 м площею 1 кв. м і огорожу із бетону довжиною 16,75 м, а також повернути земельну ділянку позивачці в придатному для цільового використання стані. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту використання відповідачем 47,34 кв. м земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволена частково. Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2016 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про демонтажу огорожі змінено. Зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати огорожу між земельними ділянками на АДРЕСА_2 (раніше - АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 довжиною 16,03 м з трубчастих металевих стойок, до яких закріплені дерев`яні рейки, на яких тримаються азбоцементні хвильові листи (шифер б/у). В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині зміни позовних вимог про демонтажу огорожі мотивовано тим, що суд першої інстанції допустив помилку під час ідентифікації огорожі, яка підлягає демонтажу, зазначивши, що вона є з бетону та має довжину 16.75 м, тоді як висновок експерта та фотозйомки свідчать, що вона виготовлена з трубчастих металевих стійок, до яких закріплені дерев`яні рейки, на яких тримаються азбоцементні хвильові листи (шифер б/у) та має довжину 16.03 м.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду про наявність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу №485/343/15-цзі Снігурівського районного суду Миколаївської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно не застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки початком порушення прав позивачки, на думку заявниці, є час перенесення меж земельної ділянки, а не завершення будівництва відповідачкою, як зазначив суд апеляційної інстанції. Крім того, заявниця вказує на те, що суди установили, що вона використовувала земельну ділянку в межах, узгоджених з позивачкою під час виділення земельних ділянок в натурі, а тому судам необхідно було встановити коли і внаслідок яких дій відбулося накладання земельних ділянок, оскільки таке накладення не свідчить про самовільне захоплення цієї ділянки відповідачем.

Доводи інших учасників справи

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказує на те, що касаційна скарга є необґрунтованою та зазначені в ній доводи щодо використання ділянки в межах, погоджених з позивачкою є безпідставними, оскільки рішенням Снігурівского районного суду Миколаївської області від 25 березня 2015 року в справі №

485/104/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 квітня 2015 року, установлено, що при будівництві гаражу саме ОСОБА_2 зміщені межі земельної ділянки, внаслідок чого сталася накладка на земельну ділянку власника суміжної земельної ділянки ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0.0139 га, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 виданого Снігурівською міською радою 02 грудня 2009 року та зареєстрованого за № 28.

Відповідач ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 25 січня 2010 року укладеного зі Снігурівською міською радою є користувачем земельної ділянки площею 0,0138 га, що розташована на АДРЕСА_3 , кадастровий номер НОМЕР_3 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Земельна ділянка, яка належить позивачці, від кута Б до кута В довжиною 16,75 м межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 . По фасаду земельна ділянка позивачки має розмір 7,90 м, по тильній межі - 9.00 м та по лівій боковій межі - 16,58 м.

Позивач ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку на теперішній час використовує як город для вирощування овочів та іншої продукції.

Відповідач ОСОБА_2 на своїй земельні ділянці в 2012 році збудувала гараж та отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Суди установили, що ОСОБА_2 використовує 47,34 кв. м земельної ділянки ОСОБА_1 , розташувавши на них вбиральню і частину гаражу (т.1 а.с.45-46, 89,159-172).

На підставі висновку експерта №560/561/562 від 30 грудня 2015 року, складеного за результатами проведеної комплексної будівельної та земельно - технічної експертизи, на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 , розташована частина будівлі гаражу літ. А (розміром 8,10 х 8,0м), що належить ОСОБА_2 , (орієнтовною шириною 2,37м, довжиною 8,01м, орієнтована площа складає 19,0 кв.м), а також кам`яна будівля вбиральні літ. О в плані (розміром 1,0х1,0м відповідно до технічної документації БТІ від 04 вересня 2012 року площею 1 кв.м).

Також суди установили, що між земельними ділянками сторін наявна огорожа довжиною 16,03 м, яка виготовлена з трубчастих металевих стойок, до яких закріплені дерев`яні рейки, на яких тримаються азбоцементні хвильові листи (шифер б/у).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом способів.

Пункт «г» частини першої статті 96 ЗК України передбачає, що землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно із частинами другою та третьою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що право користування позивача земельною ділянкою порушено незаконними діями відповідача і таке право підлягає захисту.

Доводи відповідача стосовно того, що вона використовувала земельну ділянку в межах, погоджених з позивачем, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Крім того, відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у будь-який час, а відповідно до статті 413 цього Кодексу право користування земельною ділянкою іншого власника для будівництва (суперфіцій) виникає лише на підставі договору або заповіту. Таких обставин судами не встановлено.

Доводи про те, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин позовну давність також не можуть бути прийняті судом, виходячи з такого.

У статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.

Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, оскільки у такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій, впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга не містить.

Частиною третьою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року та рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2016 року в незміненій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик