Головуючий суду 1 інстанції - Ткач О.В.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 431/2944/18
Провадження № 22-ц/810/362/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Стахова Н.В.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

представник відповідача - Вотінцев Єгор Геннадійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційні скарги

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від імені якого діє адвокат Вотінцев Єгор Геннадійович

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 березня 2019 року, ухваленого у складі судді Ткач О.В. в залі судових засідань Старобільського районного суду Луганської області в м. Старобільську

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15 000 грн зі строком погашення до 25 грудня 2014 року щомісячними платежами в розмірі по 1250 грн кожного 25 числа та сплатою в разі прострочення платежу по 130 грн за кожний день прострочки.

11.03.2018 року ОСОБА_3 написав розписку про продовження строку погашення боргу до 01.04.2018 року.

Станом на 07.06.2018 року відповідач суму боргу повернув частково, а саме, 25.01.2014 року повернув 1250 грн, 18.07.2014 року повернув 1000 грн, у період з 03.2016 року по 09.2016 року повернув 3720 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 9030 грн, плату за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 202 800 грн за період 1560 днів з 26.02.2014 року по 07.06.2018 року та відшкодувати сплачений судовий збір в сумі 2155,50 грн.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 20 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в 9 276 грн. (дев`ять тисяч двісті сімдесят шість грн.).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 98020 грн. (дев`яносто вісім тисяч двадцять грн.) за прострочення виконання зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 078 грн. (одну тисячу сімдесят вісім грн.).

В задоволенні решти позову - відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами укладено договір позики, узгоджено кінцеву дату виконання зобов`язання, яка співпадає з терміном дії договору позики до 01.04.2018 року. Зобов`язання за договором виконано відповідачем в сумі 3474 грн, останній платіж здійснено 19.05.2016 року і з цієї дати необхідно обраховувати строк прострочення виконання зобов`язання. Тому позов підлягає частковому задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Вотінцев Є.Г., звернулися з апеляційними скаргами, посилаючись в скаргах на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 березня 2019 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 березня 2019 року в частині стягнення з відповідача на його користь суми в розмірі 98020 грн. за прострочення виконання зобов`язання, і прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму в розмірі 202 800 грн. за прострочення виконання зобов`язання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що прострочку необхідно нараховувати з 19.05.2016 року нічим не доведений, період нарахування прострочення у розмірі 130 грн щоденно, визначається з 26.02.2014 року по 07.06.2018 року (день звернення до суду), що становить 1560 днів, нарахована плата за прострочення складає 202 800 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 березня 2019 року по цивільній справі № 431/2944/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - скасувати, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 25.12.2013 року сторони уклали договір та погодили порядок, строки та терміни виконання зобов`язання, тому, 11.03.2018 року продовживши строк розписки до 01.04.2018 року, сторони не змінювали строки (терміни) виконання зобов`язання. Позивач звернувся до суду з позовом 07.06.2018 року після спливу позовної давності.

Висновки суду стосовно виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення боргу в частині перерахування відповідачем позивачеві та його цивільній дружині - 3474 грн ґрунтуються на припущеннях та не підтверджено належними доказами.

Щодо стягнення неустойки, відповідач в скарзі зазначив, що ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача неустойки.

Крім того, поза увагою місцевого суду залишилися вимоги статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та те, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Вотінцев Є.Г., приймаючи участь в режимі відеоконференції, підтримали доводи скарг і просили скарги задовольнити.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 25 грудня 2013 року у письмові формі був укладений договір позики грошей, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 15 000 грн.

Зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві в строк до 25 грудня 2014 року щомісячними платежами в розмірі по 1250 грн кожного 25 числа.

Договором позики грошей передбачено, що у разі порушення позичальником строку повернення позики, він зобов`язаний за кожен день прострочення сплатити позикодавцю пеню в розмірі 10% від простроченої суми, 130 грн за кожний день.

11.03.2018 року ОСОБА_3 написав розписку про продовження строку погашення боргу до 01.04.2018 року.

Так, зворотна сторона розписки містить наступні записи: «25.01.2014 року віддав 1 250 грн.», 18.07.2014 року віддав 1 000 грн.», «продовжую строк розписки до 01.04.2018 року, 11.03.2018 року».

Оригінал вищевказаного договору позики грошей долучено до матеріалів справи (а.с. 60).

У встановлений договором строк відповідач кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач заявив вимоги про стягнення боргу.

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 та ч. 1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. ст.1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

Факт отримання позичальником в борг коштів оформлено розпискою. Зі змісту даної розписки вбачається, що у ній зазначено: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника та обов`язок позичальника повернути їх позикодавцю.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики, а саме невиконання позичальником свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів, врахувавши ту обставину, що укладений між сторонами договір позики містить всі істотні умови, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення боргу.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром суми стягнутої районним судом 9 276 грн.

Відповідачем не надано доказів повернення позичальнику грошових коштів, зокрема, в розмірі 7 000 грн, саме за цим договором, а тому колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не повернув у встановлений договором строк - 01.04.2018 року позику в сумі 9030 грн, в розмірі зазначеному позивачем в позовній заяві.

За таких обставин, меж заявлених позовних вимог та з огляду на положення ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 9030 грн.

Позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми позичених коштів.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з відповідним позовом є помилковими виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін-календарного датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони мають здійснити свої права й виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладання договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладання цього договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання або неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і термін «виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно приписам ч. 1, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач повинен був повернути позику до 25.12.2014 року. Однак, 11.03.2018 року ОСОБА_3 зробив запис у розписці про продовження строку погашення боргу до 01.04.2018 року.

Отже, саме з 01.04.2018 року позивач міг довідатися про порушення відповідачем його права на повернення коштів за договором позики від 25 грудня 2013 року.

Стаття 253 ЦК України передбачає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З вказаного слідує, що першим днем перебігу строку позовної давності є 02.04.2018 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Отже, трирічний строк позовної давності спливає 01.04.2021 року.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з позовом саме 07.06.2018 року, висновок суду першої інстанції щодо відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності є вірним.

Щодо вимоги про стягнення неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини 1, 2 статті 551 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання.

Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Але відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Відтак, враховуючи вищезазначені умови договору позики, розрахунок пені має бути виконаний за період з 07.06.2017 року до 07.06.2018 року, тобто 365 днів прострочення, а тому сума пені складає 47 450 грн (365 х 130=47450).

Проте, 14 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в ст.2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Доводи позивача, щодо не застосування положень Закону до правовідносин щодо договорів позики помилкові.

Вказаний Закон зазначає, що забороняється нарахування пені і штрафних санкцій на основну суму заборгованості із зобов`язань за договорами позики.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач зареєстрований у м. Старобільську Луганської області, тобто в зоні проведення антитерористичної операції.

Отже, враховуючи вищезазначені норми права, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 47450 грн. задоволенню не підлягає, оскільки вказана сума пені нарахована на основну суму заборгованості із зобов`язань за договором позики.

Вирішуючи питання щодо судового збору, колегія суддів вважає, що на підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 - 37,73 грн судового збору за розгляд справи районним судом, та витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги 56,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені якого діє адвокат Вотінцев Єгор Геннадійович задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 березня 2019 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 9030 грн та судовий збір у сумі 94,33 грн.

В задоволені решти позову відмовити за необґрунтованістю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: