ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6738/19 Справа № 213/1511/19 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року, ухваленого суддею Алексєєвим О.В. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 31 травня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», ( надалі - ПАТ «ПівдГЗК») про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що на підприємстві відповідача працював помічником машиніста екскаватора в період з 29 січня 1982 року по 27 березня 1985 року, з 11 грудня 2001 року по 14 вересня 2007 року; гірничим майстром з 27 березня 1985 року по 07 травня 1987 року, з 24 жовтня 1989 року по 11 грудня 2001 року та машиністом екскаватора з 14 вересня 2007 року по 20 червня 2011 року.

Внаслідок тривалої зайнятості у шкідливих умовах праці, з вини відповідача він отримав хронічне професійне захворювання - вібраційна хвороба першої-другої стадії від дій загальних вібрацій, периферичний ангіодистонічний синдром з порушенням трофіки кистей, в сполученні з синдромом полірадикулопатії, вираженим больовим, м`язово-тонічним синдромами та статикодинамічними порушеннями, нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопатового періартрозу, ПФ першого ст., деформуючого артрозу правого ліктьового суглобу, ПФ першого-другого ст.

Наслідками роботи у шкідливих умовах йому встановлено висновком МСЕК 35% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 14 червня 2011 року безстроково.

Завдана підприємством моральна шкода йому не відшкодовується. Він змушений тривалий час лікуватися, несе фізичні та моральні страждання, що змінили його звичний спосіб життя, примусило докладати додаткові зусилля для організації свого подальшого життя, він не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Завдана йому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнає внаслідок хвороби та переносить і на сьогоднішній день.

Вважає достатньою компенсацією моральної шкоди у розмірі 146 055,00 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто на його користь з ПАТ «ПівдГЗК» у відшкодування моральної шкоди 40 000 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб., а також на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про зміну рішення суду та збільшення розміру стягнутої моральної шкоди з ПАТ «ПівдГЗК» на користь позивача до заявлених у позові вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано глибину моральних страждань та фізичного болю, які щоденно зазнає позивач. Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає принципу розумності, виваженості та справедливості.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача ПАТ «ПівдГЗК», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ПАТ «ПівдГЗК» в повному обсязі.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано роботу позивача на інших підприємствах де він підпадав під дію впливу шкідливих факторів виробничого середовища. Вказує, що при прийомі на роботу позивач був обізнаний про шкідливі умови виробничого середовища, через наявність яких, позивач отримував компенсації, право на пенсійне забезпечення на пільгових умовах, більшу оплату праці. Після встановлення професійного захворювання позивач свідомо продовжував працювати у шкідливих умовах. Апелянт вважає, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди та не надано доказів для обґрунтування заявлених ним позовних вимог вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача, відповідач ПАТ «ПівдГЗК», просить залишити апеляційну скаргу сторони позивача без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві відповідача 26 років 11 місяців 06 днів (а.с. 37-43).

Відповідно до п.16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11 квітня 2011 року (далі по тексту - Акт), професійне захворювання виникло у позивача за таких обставин: працюючи помічником машиніста екскаватора (01.82-03.85; 12.01-09.07), гірничим майстром (03.85-05.87; 10.89 -12.01) та машиністом екскаватора (09.07-теп.час) в РУ ВАТ «ПівдГЗК» ОСОБА_1 , унаслідок недосконалості технологічних процесів, робочих місць та конструктивних недоліків обладнання, виконував роботи пов`язані з впливом вібрації, рівень якої перевищував ГДР. Засоби індивідуального захисту забезпечується і використовує.

Із пункту 17 Акту видно, що причиною професійного захворювання позивача є тривала робота впродовж 26 років 6 місяців в умовах впливу виробничої вібрації. Рівень загальної та локальної вібрації загальна 103-105 дБ при ГДР 101 дБ; 94 дБ при ГДР 92 дБ.

Відповідно до п.14 Акту, позивач має хронічне захворювання: вібраційна хвороба від дії загальних вібрацій першої-другої стадії, периферичний ангіодистонічний синдром з порушенням трофіки кистей, в сполученні з синдромом полірадикулопатії, вираженим больовим, м`язово-тонічним синдромами та статикодинамічними порушеннями, нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопатового періартрозу, ПФ першого ст., деформуючого артрозу правого ліктьового суглобу, ПФ першого - другого ст.

Пунктом 12 Акту встановлено, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів складає 26 років 06 місяців.

Пунктом 19 Акту встановлено порушення керівництвом РУ ВАТ «ПівдГЗК» вимог ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці» (а. с. 11-15).

Відповідно до висновку лікарсько-експертної комісії від 29 березня 2019 року, позивач має діагноз: вібраційна хвороба від дії загальних вібрацій першої-другої стадії від дій загальних вібрацій, периферичний ангіодистонічний синдром з порушенням трофіки кистей, в сполученні з синдромом полірадикулопатії, вираженим больовим, м`язово-тонічним синдромами та статикодинамічними порушеннями, нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопатового періартрозу, ПФ першого ст., деформуючого артрозу правого ліктьового суглобу, ПФ першого-другого ст. Захворювання професійне (а.с.18-20).

Висновком МСЕК позивачу первинно та безстроково з 14 червня 2011 року встановлено 35 % стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності (а.с.9).

Відповідно до наданої позивачем виписки - епікризу та виписки із медичної картки позивача він тривалий час знаходився на лікуванні з приводу наслідків професійного захворювання (а. с. 18-36).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався статтями 153, 173, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не погоджується з доводами апеляційної скарги сторони відповідача щодо відсутності правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак частково погоджується з доводами представника позивача ОСОБА_2 щодо заниженого розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Частиною 3 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом.

Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу через недосконалість робочого місця стали причиною профзахворювання позивача ОСОБА_1 , що встановлено актом розслідування хронічного професійного захворювання від 08 квітня 2011 року (а.с.11-14).

Колегія суддів не сприймає доводів відповідача про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними у судовому рішенні висновками суду, так як уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули впливу негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди.

При цьому, слід зазначити, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, тому доводи відповідача у цій частині на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Як видно з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 квітня 2011 року, причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є тривала робота позивача на підприємстві відповідача, впродовж 26 років 6 місяців в умовах впливу виробничої вібрації. (а.с.13)

Отже, роботодавець ПАТ "ПівдГЗК ", під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ "ПівдГЗК " щодо не доведення позивачем наявності моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні.

Судом перевірено та встановлено, що внаслідок отриманого професійного захворювання, позивач час від часу змушений проходити стаціонарні курси лікування та періодичні обстеження, він переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Окрім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів доводи апеляційної скарги представника позивача, щодо заниженого судом першої інстанції розміру стягнутої моральної шкоди, вважає такими, що заслуговують на увагу, оскільки не може погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено без повного урахування положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом першої інстанції не в повній мірі врахована тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача в шкідливих умовах праці - 26 років 6 місяців, процент втрати професійної працездатності -35% та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, у зв`язку із чим стягнутий розмір моральної шкоди є непропорційним відпрацьованому позивачем часу в шкідливих умовах праці.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди стягнутий з ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , є заниженим, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з чим, рішення суду підлягає зміні, на підставі положення п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України, а стягнутий розмір збільшенню з 40 000 грн. до 60 000 грн.

Керуючись ст.ст.367, 369, 374, п.1, ч.1 ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року змінити в частині розміру моральної шкоди стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши його з 40 000 (сорока тисяч) грн. до 60 000 (шістдесяти тисяч) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: