Єдиний унікальний номер судової справи 490/940/17
Номер провадження 22-ц/812/943/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 04 квітня 2019 року, під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Соляні», про усунення перешкод та забезпечення прав в користуванні спільним майном сумісної власності,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року Затучний ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Соляні» (далі - ТОВ «Соляні»), про усунення перешкод та забезпечення прав в користуванні спільним майном сумісної власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 серпня 2003 року на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 є власником сусідньої квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку.

Квартири позивача та відповідача мають спільний коридор з виходом на сходову клітину, який, у відповідності до вимог Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є приміщенням загального користування.

З травня 2016 року по кінець грудня 2016 року в квартирі АДРЕСА_2 проводились ремонтні роботи, внаслідок яких, без згоди інших мешканців четвертого поверху, відповідачем було частково захоплено загальний коридор спільного користування 1.5 м довжиною та 1.35 м шириною. При цьому була порушена цілісність несучих стін будинку, а самовільна побудована стіна з вхідними дверима квартири АДРЕСА_2 виявилась розташованою під кутом 90 градусів і на відстані 35 см від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_3 , належної позивачу, що спричинили останньому безліч незручностей у користуванні та унеможливило право на користування коридором, який є спільним для власників квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 повідомляв про свою незгоду із встановленням нової стіни зі зменшенням загальної площі коридору спільного користування, як власників квартири АДРЕСА_2 , так і ТОВ «Соляні», Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, але в досудовому порядку вказане питання вирішено не було.

Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_1 просив:

зобов`язати ОСОБА_3 привести спільний коридор квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , у відповідності до технічної документації будинку, а саме: прибрати самовільно встановлену стіну в спільному коридорі та встановити вхідні двері до квартири АДРЕСА_2 на місці, де вони існували до перебудови;

зобов`язати ОСОБА_3 привести в первісний стан стіни, стелю, і підлогу захопленої частки коридору спільного користування (відновити шпалери, облицювати стелю стельовою плиткою та підлогу плиткою для підлоги);

зобов`язати ОСОБА_3 привести в первісний стан несучу стіну в спільному коридорі, тобто відновити цілісність зазначеної конструкції відповідно до технічної документації будинку;

зобов`язати ОСОБА_3 привести в первісний стан електричні мережі, які знаходяться в спільному коридорі відповідно до технічної документації будинку.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 , якій на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 , демонтувати встановлену перегородку, товщиною 0.12 м з дверним прорізом, заповненим металевим дверним блоком в коридорі загального користування між мешканями квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 та привести коридор загального користування до попереднього розміру та стану внутрішнього оздоблення, які існували до проведення реконструкції квартири АДРЕСА_2 вигляді прибудови тамбуру, розміром 1.7 м х 1.35 м, площею 3.9 кв.м.

У задоволенні інших позовних вимог в частині зобов`язання приведення у первісний стан та відповідно до технічної документації будинку несучу стіну в спільному коридорі та електричні мережі, які знаходяться в спільному користуванні - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 753 грн. 92 коп. витрат на проведення експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Рішення суду оскаржується лише в частині задоволених вимог ОСОБА_1 , в іншій частині судове рішенні не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість в апеляційному порядку на підставі ч.1 ст.367 ЦПК України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення, районний суд вважав, що відповідачем не спростовані доводи позивача та зібрані докази у справі щодо створення перешкод у користуванні та розпорядженні його майном шляхом встановлення перегородки в коридорі загального користування, адже таким чином унеможливлено доступ позивача до частини електричних мереж, відповідальність за належний стан яких згідно вимог закону покладається саме на власників квартири АДРЕСА_3 , а також вільне користування спільним коридором, який повинен перебувати у спільному користуванні сторін по справі. До того ж твердження позивачів щодо того, що розташування стіни на відстані близько 40 см від їх дверей унеможливлює винесення медичних нош з квартири, з огляду на наявні захворювання позивача, суд також вважав такими, що заслуговують на увагу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у ст.13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у ст.319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Частина друга ст.382 ЦК України визначає правовий режим щодо допоміжних приміщень та приміщень загального користування у дво- або багатоквартирному будинку.

Так згідно ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-57цс11).

Відповідно до положень ч.1 ст.355, ч.1 ст.369 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

За ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житло від 19 серпня 2003 року ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частки зазначена ОСОБА_6 (а.с.9).

Власником квартири АДРЕСА_4 є відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2002 року, укладеному на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» (а.с.55).

Вищевказані квартири мають загальний коридор, який був зменшений в розмірах, в порівнянні із розмірами зазначеними в поверховому плані будинку, що розташований по АДРЕСА_5 , оскільки власник квартири АДРЕСА_2 провів реконструкцію квартири та збільшив її площу за рахунок частини позаквартирного коридору, зробивши її тамбуром у квартирі.

З копії проекту приєднання частини приміщень загального користування до квартири АДРЕСА_4 , вбачається, що 09 грудня 2016 року в Управлінні Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_2 проектна документація розроблена ФОП ОСОБА_7 та затверджена замовником ОСОБА_3 . 26 листопада 2016 року) - на підставі п.4 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - реконструкція об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані, загальна площа відповідно до проектної документації - 69.9 кв.м. (а.с.56-63).

26 січня 2017 року в Управлінні Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до ІІ категорії складності, та на підставі вказаної декларації 15 березня 2017 року зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 68.7 кв.м., житловою площею 39.5 кв.м. (а.с.64-68).

Згідно Довідки ТОВ «Соляні» за №2/14 від 17 січня 2017 року, ОСОБА_3 - мешканцем квартири АДРЕСА_4 , встановлено в місці спільного користування, а саме в коридорі на сходовому майданчику, перегородка без дозволу житлово-експлуатаційного підприємства, оформленого належним чином, та без згоди ОСОБА_1 (а.с.13).

Відповідно до довідки про погодження поліпшення житлових умов від 15 грудня 2016 року, яка надана ОСОБА_3 , ТОВ «Соляні» погоджено вирішення питання про поліпшення умов користування квартирою. Зазначене дозволено шляхом прибудови до квартири вхідного тамбура розміром 1.55х1.32 м (2.05 кв.м) за рахунок його розміщення у межах частини приміщення загального користування. Планувальна можливість прибудови лежить у відповідності з наданим та погодженим проектом, який повністю співвідноситься із будівельними нормами та обмеженнями, що відображені у розпорядженнях та наказах по ДБН ДЕРЖКОМБУДу України (а.с.147).

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначав, що власники квартири АДРЕСА_2 провели реконструкцію своєї квартири та збільшили загальну площу квартири саме за рахунок частини позаквартирного коридору, зробивши його тамбуром у власній квартирі, площею 2.0 кв.м. Разом з тим, розташування двірних прорізів квартир №14 та АДРЕСА_2 призвело до незручностей, що пов`язані з потраплянням позивача до своєї квартири та блокуванні доступу до інженерних мереж, а саме кабелю інтернету квартири АДРЕСА_3 .

Згідно висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи №125-086 від 15 січня 2019 року, слідує, що в квартирі АДРЕСА_2 наявні внутрішні перепланування приміщень у вигляді демонтажу внутрішніх перегородок, улаштування дверних прорізів та інше, які не відповідають розробленому ФОП ОСОБА_7 передпроектним розробкам, в якому відображено тільки приєднання частини приміщення загального користування до квартири АДРЕСА_2 .

Визначити, чи є внутрішня стіна між приміщенням коридору загального користування та приміщеннями сантехнічного приміщення квартири АДРЕСА_2 несучою, не надається можливим в зв`язку з відсутністю робочого проекту на будівництво житлового будинку АДРЕСА_7 .

Дослідженням прибудови тамбуру до квартири АДРЕСА_2 встановлено, що її розміри 1.7 х 1.35 м, площа 3.9 кв.м, виконана за рахунок коридору загального користування між мешканцями квартир № АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , а саме встановлена перегородка товщиною 0.12 м з дверним прорізом, заповненим металевим дверним блоком, що відповідає розробленим ФОП ОСОБА_7 передпроектним проработкам. При дослідженні наявних вхідних дверних прорізів в квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 встановлено, що дверний вхідний проріз в квартиру АДРЕСА_2 улаштований в перегородці з повним відкриванням дверного металевого полотна в бік правої бокової стіни коридору загального користування; дверний вхідний проріз в квартиру АДРЕСА_3 улаштований в стіні з повним відкриванням дверного полотна в бік лівої бокової стіни коридору загального користування. Тобто при повному відкриванні дверних полотен кожної квартири дверні полотна не пересікаються, як вказано в наданих передпроектних проработках .

Встановлено, що в ході виконання робіт по улаштуванню тамбура до квартири АДРЕСА_2 з площі коридору загального користування між власниками квартир № АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , електричні мережі, які ідуть від загальних електричних щитків цих квартир, розташовані на стіні коридору загального користування та кабелі інтернету до квартири АДРЕСА_3 в АДРЕСА_10 АДРЕСА_2 що призводить до значних незручностей до їх доступу мешканцями квартири АДРЕСА_3 під час їх ремонту. Електричні щити квартир № АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 розташовані на коридорі загального користування.

Встановити, чи існують порушення стану електричних мереж в спільному коридорі квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 не надається можливим, так як встановлення технічного стану електричних мереж повинно виконуватися спеціалістами електричних мереж.

Перепланування приміщень квартири АДРЕСА_4 всередені квартири, хоча і не відповідають передпроектним розробкам ФОП ОСОБА_7 та при цьому робочий проект «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 , який вказаний в Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, експерту не наданий, не впливають на можливість належного користування мешканцями квартири АДРЕСА_3 своїм майном у вигляді приміщень квартири. В той же час виконана прибудова тамбуру до квартири АДРЕСА_2 призводить до значних незручностей за відсутності доступу мешканцям квартири АДРЕСА_3 до електричних мереж та інтернету під час їх ремонту, так як на даний час ввід кабелів електричних мереж та інтернету знаходиться в тамбурі квартири АДРЕСА_2 . Для усунення цих перешкод необхідно виконати перенос вводу кабелів електричних мереж та інтернету, який виконується силами спеціалістів електричних мереж згідно розроблених проектів або технічних схем (а.с.161-172).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_3 без законних на те підстав, за рахунок приміщення загального користування, збільшила загальну площу квартири, власником якої вона є, чим порушила права позивача.

До того ж, слід зазначити, що без погодження з іншими співвласниками позаквартирного коридору перепланування у ньому, відповідач порушила принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності на шкоду інтересам позивача, як іншого співвласника спірного коридору, що фактично є самостійною підставою для задоволення вимог іншого співвласника цього коридору саме у спосіб, значений у судовому рішенні, задля можливості користуватись спільним майном.

При цьому посилання ОСОБА_3 на те, що збудований тамбур є частиною квартири та відповідно належить їй на праві приватної власності, а тому районний суд не міг захистити права позивача у обраний ним спосіб захисту, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не спростовує порушене права позивача на користування майном, що повинно знаходиться у спільному користуванні, як мешканців квартири АДРЕСА_3 , так АДРЕСА_2 .

Окрім того, колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що позбавлення ОСОБА_3 права власності на належну останній частину квартири є грубим порушенням її майнових прав і свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог є безпідставними, оскільки матеріали справи не свідчать про те, що збільшення відповідачем площі її квартири відбулося не за рахунок приміщень загального користування.

За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Втім, інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 25 липня 2019 року