Провадження № 2/201/1031/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Іващенко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним та недійсним,

В С Т А Н О В И В:

19.10.2018р. ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. № 3 5).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 23.10.2018р. відкрито провадження у справі, у справі призначено проведення підготовчого засідання (а.с. № 10).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 23.10.2018р. за клопотанням позивачки забезпечено позов шляхом накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , заборонивши здійснення відносно неї будь-яких угод, пов`язаних з її відчуженням (купівлі-продаж, міна, дарування і т.п.) (а.с. № 21, а.с. № 2 виділ. матер.).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.04.2019р. вищезазначена ухвала про забезпечення позову залишена без змін (а.с. № 42-44 виділ.матер.).

10.12.2018р. ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом про визнання договору позики неукладеним та недійсним (а.с. № 37 42).

У зв`язку із заявленим 10.12.2018р. ОСОБА_1 відводом головуючому по справі судді Ткаченко Н.В., провадження по справі було зупинене ухвалою суду від 29.01.2019р. до розгляду заяви про відвід (а.с. № 100).

Ухвалою суду від 30.01.2019р. (під головуванням судді Федоріщева С.С.) Бородулі В.Л. відмовлено у задоволенні його заяви про відвід головуючому по справі судді Ткаченко Н.В., у зв`язку із чим провадження по справі було поновлено ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 30.01.2019р. (а.с. № 104-105, 107).

Ухвалою суду від 05.02.2019р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 23.10.2018р. (а.с. № 113 виділ. матер.).

02.04.2019р. у підготовчому засіданні ухвалою (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на ст. 353 ЦПК України) прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним та недійсним (а.с. № 118).

Ухвалою суду від 27.05.2019р. за клопотанням представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 16.11.2018р. а.с. № 26) витребувано у ОСОБА_2 оригінал договору позики від 28.11.2017р., укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , з метою проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с. № 134).

Ухвалою суду від 27.05.2019р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на ст. 353 ЦПК України) вирішено проводити підготовче засідання без участі позивачки (її представника ОСОБА_4 ) з урахуванням належного повідомлення про дату розгляду справи (а.с. № 122-123) та відсутності заяв про відкладення. Також вирішено не вживати наслідки повторної неявки позивачки (її представника ОСОБА_4 ) в підготовче засідання, оскільки у справі є взаємопов`язаний зустрічний позов, де ОСОБА_2 є відповідачкою (а.с. № 131 дія № 20).

Ухвалою суду від 27.05.2019р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на ст. 353 ЦПК України) прийнято відмову представників відповідача Бородулі ОСОБА_5 від розгляду клопотання від 22.04.2019р. про зупинення провадження у справі до розгляду кримінального провадження, яке знаходиться на стадії досудового розслідування (а.с. № 124-125, 131 дія № 22).

04.06.2019р. через канцелярію суду від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 23.10.2018р. а.с. № 23) надійшла заява про залишення позовних вимог ОСОБА_2 без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України, у зв`язку з чим, представники ОСОБА_1 ОСОБА_3 і ОСОБА_6 (діють на підставі довіреності від 16.11.2018р. а.с. № 26) відмовилися від клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи і їх відмову прийнято судом в підготовчому засіданні 26.06.2019р., після чого справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. № 138, 144).

Отже, підготовче провадження у справі тривало з 23.10.2019р. до 26.06.2019р. та завершено проведенням підготовчого засідання 26.06.2019р. відповідно до ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України (а.с. № 144).

Ухвалою суду від 09.07.2019р. позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду, у зв`язку із чим зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 28.11.2017р. неукладеним та недійсним - вважаються основними.

У зв`язку із цим сторонами у справі станом на день вирішення справи є ОСОБА_1 (позивач) і ОСОБА_2 (відповідачка).

До канцелярії суду 09.07.2019р. від ОСОБА_7 надійшла заява про заміну в порядку процесуального правонаступництва відповідача за зустрічним позовом (позичальника ОСОБА_2 за договором позики) на її правонаступника ОСОБА_7 у зв`язку із укладенням між ними 05.07.2019р. договору про відступлення права вимоги за договором позики, копія якого була долучена до заяви (а.с. № 149, 150-151).

Ухвалою суду від 09.07.2019р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на ст. 353 ЦПК України) в задоволенні цього клопотання було відмовлено з урахуванням правових підстав, на яких базується зустрічний позов, оскільки ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов, посилаючись на те, що він його не підписував та його підпис є підробним (а.с. № 159). Постановляючи цю ухвалу судом враховані й заперечення представників ОСОБА_1 ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , які вони виклали в заяві до суду (а.с. № 156-157).

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що договору позики він з ОСОБА_2 28.11.2017р. не укладав, кошти ніколи в останньої не позичав. ОСОБА_2 не представила суду оригіналу цього договору, а його копія не є належним і допустимим доказом укладення правочину. Вважав, що ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом в інтересах своєї подруги ОСОБА_7 , яка є його колишньою дружиною, з якою припинені сімейні відносини ще у 2005 році, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2005р. у справі №2-3495/05 про встановлення режиму окремого проживання і роздільного ведення спільного господарства. На його думку, саме колишня дружина ОСОБА_7 підробила підпис на договорі позики, дізнавшись про те, що в жовтні 2018р. він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Крім того, вона в липні місяці 2018р. протиправно заволоділа його автомобілем, виїхала на ньому за кордон, у зв`язку із чим він звернувся із заявою до правоохоронних органів. Вважав, що первісний позов взагалі був спрямований на заволодіння його квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 204, 207, 215, 638, 640, 1051 ЦК України, просив визнати договір позики від 28.11.2017р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 неукладеним та недійсним, компенсувати за рахунок відповідачки всі судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_2 правом на подачу відзиву на позовні вимоги (спочатку, як зустрічні) не скористалася.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 . (діє на підставі довіреності від 16.11.2018р. а.с. № 26) в судове засідання, призначене на 09.07.2019р. надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, без фіксації технічними засобами, позовні вимоги задовольнити повністю, зважаючи на відсутність оригіналу оспорюваного правочину (а.с. № 258).

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник Зінченко ОСОБА_8 .В ОСОБА_9 (діє на підставі довіреності від 23.10.2018р. а.с. № 23) в підготовчі засідання, призначені на 27.05.2019р., 26.06.2019р. і в судове засідання, призначене на 09.07.2019р., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи (а.с. № 122-123, 135-136, 145,147-148) не з`явилися, жодних заяв і клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи за їх відсутності суду не надали.

З урахуванням того, що дана справа розпочата за позовом самої ОСОБА_2 , яка у своєму первісному позові висловила позицію стосовно обставин укладення оспорюваного правочину, а її представник отримувала процесуальні документи, заявляла клопотання і висловлювала свою думку стосовно заявлених клопотань (а.с. № 29, 42, 94, 109, 116), з яких вбачалася позиція про незгоду із позовними вимогами ОСОБА_1 , у цій справі відсутня сукупність підстав, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення, тому суд розглядає справу у порядку загального позовного провадження з винесенням судового рішення на загальних підставах.

Оскільки представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала суду 09.07.2019р. заяву про розгляд справи за її відсутністю (а.с. № 158), відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленим належним чином (а.с. № 145, 147-148), на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу 09.07.2019р. за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та недійсним підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як свідчать матеріали справи, до позовної заяви ОСОБА_2 долучена копія договору позики між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 28.11.2017р. (а.с. № 7).

З означеної копії видно, що за умовами договору ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15 000 доларів США зі строком повернення до 15.12.2017р. Копія договору виготовлена за допомогою друкувального засобу (на комп`ютері), містить підписи сторін.

Натомість відповідачем ОСОБА_1 заперечується факт його укладення, у т.ч. підписання, в той час як позивачка наполягає на тому, що такий договір укладався.

Позивач за цим фактом звернувся до правоохоронних органів і його заява від 21.04.2019р. про вчинення кримінального правопорушення внесена Самарським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області до ЄРДР з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР від 21.04.2019р. про реєстрацію кримінального провадження № 0000430 (а.с. № 127).

З метою з`ясування приналежності підпису ОСОБА_1 на договорі, останній заявляв суду клопотання про витребування у позивачки оригіналу цього договору з метою проведення почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим ухвалою суду від 27.05.2019р. витребувано у ОСОБА_2 оригінал договору позики від 28.11.2017р. з метою проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с. № 134).

Зазначену ухвалу ОСОБА_2 не виконала (ухвала отримана 31.05.2019р. в суді її представником ОСОБА_4 а.с. № 135).

04.06.2019р. представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про залишення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики без розгляду (а.с. № 138). Ця заява була задоволена та ухвалою суду від 09.07.2019р. позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики було залишено без розгляду з підстав п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено.

Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За правилами ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Частиною 4 ст. 81 ЦПК України визначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

З огляду на те, що ОСОБА_2 не надала суду оригінал договору позики від 28.11.2017р., вимогу суду про надання цього доказу не виконала, жодних клопотань з приводу надання їй додаткового строку для надання доказів не подавала, а звернулася лише із заявою про залишення її позову без розгляду, суд з урахуванням положень про доказування, визначених у ч. 4 ст. 81, ч. 10 ст. 84 ЦПК України, вважає встановленою ту обставину, що договір позики від 28.11.2017р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ніколи не підписувався ОСОБА_1 .

Оскільки ОСОБА_1 свій позов не відкликано, навпаки, представники останнього наполягали на його розгляді та на задоволенні позовних вимог про визнання договору позики неукладеним та недійсним, суд згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК України має розглянути справу за наявними в ній доказами.

Виходячи з того, що судом визнано установленою ту обставину, що договір позики від 28.11.2017р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ніколи не підписувався ОСОБА_1 , суд доходить висновку, що на укладення цього правочину у ОСОБА_1 було відсутнє вільне волевиявлення, яке б відповідало його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), а тому цей правочин в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним.

З урахуванням викладеного підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 28.11.2017р. недійсним.

Щодо вимог про визнання цього правочину неукладеним, то вони задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей.

Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем.

Відповідно до статті 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Як було вказано, при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Проте, означене положення має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей.

Судом встановлено, що оспорюваний договір позики позивач взагалі не підписував, внаслідок чого він визнаний судом недійсним. Отже, до означених правовідносин не може бути застосована норма ст. 1051 ЦК України, навіть якщо позичальник посилається на неотримання грошей за цим договором, оскільки недійсний правочин не створює взагалі жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Говорячи про таке, суд виходить ще й з того, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, тобто визнання правочину недійсним і визнання його неукладеним є взаємовиключними правовими підставами. Іншими словами, визнання правочину недійсним виключає факт його неукладення. Тому позовні вимоги в частині вимог про визнання договору позики від 28.11.2017р. неукладеним задоволенню не підлягають.

Розглядаючи цей спір, суд вважає за необхідне висловити свою думку з приводу наданої через канцелярію суду 09.07.2019р. ОСОБА_7 заяви про заміну позичальника ОСОБА_2 на її, як правонаступника за договором позики (а.с. № 147-148). Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання правочину недійсним з підстав відсутності вільного волевиявлення при його укладенні саме з ОСОБА_2 Закон пов`язує недійсність правочину з моментом його укладення, а не з моментом його виконання (ч.1 ст. 215 ЦК України), а тому передання права вимоги за договором правонаступнику жодним чином не впливає на подію укладення правочину, яка відбулася у минулому, що в свою чергу виключає підставу для заміни сторони по справі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704грн.80коп. (а.с. № 36), підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача. При цьому, судом враховано й те, що 704грн.80коп. є мінімальною ставкою судового збору при подачі позову немайнового характеру за ставками 2018р., крім того, часткове задоволення позовних вимог стосується лише однієї з двох правових підстав відносно одного й того ж договору позики від 28.11.2017р..

На підставі вищевикладеного, керуючись положеннями ст.ст. 203, 215, 216, 1046, 1047, 1051, 1052 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-84, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним та недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним договір позики від 28.11.2017р., укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_10 .

В задоволенні позовних вимог про визнання договору позики від 28.11.2017р. неукладеним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.