ПОСТАНОВА

Іменем України

15 липня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/3219/18

провадження № 22-ц/4809/918/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - адвокат Шепеленко Анастасія Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шепеленко Анастасії Олександрівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 листопада 2018 року у складі головуючого-судді Драного В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

23.05.2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 10.10.2013 року у розмірі 75759,95 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору № б/н від 10.10.2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 4000 грн, у вигляді встановлено кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.Ua/terms/pages/70/ з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6. Правил користування платіжною карткою.

В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 09.05.2018 року виникла заборгованість по кредиту в сумі 75759,95 грн., що складається із: 3493,89 грн. - заборгованість за кредитом; 66082,25 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2100 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3583,81 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 75759,95 грн за кредитним договором № б/н від 10.10.2013 року, а також судові витрати у розмірі 1762 грн. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності вимог.

Суд зазначив, що відповідачем порушено передбачений договором обов`язок щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення позики та сплати процентів, у зв`язку з чим заборгованість в сумі 75759,95 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідач, в інтересах якого діє адвокат Шепеленко А.О., подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

На думку відповідача суд дійшовпомилкового висновку, що підписання ОСОБА_1 заяви від 10.10.2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг може свідчити про його ознайомлення і погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами банку, оскільки у - заяві відсутні дані, що позичальник отримав Пам`ятку клієнта, яка містить основні умови обслуговування та кредитування і Тарифи.

В матеріалах справи відсутня копія наданої відповідачеві Пам`ятки клієнта і немає доказів на підтвердження того, що підписуючи заяву-анкету, відповідач мав на увазі саме Умови і правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 року та тарифи, на які посилається позивач, і що вони були йому надан.

У наданій позивачем копії анкети - заяви відсутня інформація щодо виду карти, яку просив оформити позичальник, розміру кредитного ліміту, відсоткової ставки по кредиту. Зазначена у позовній заяві відсоткова ставка по кредитному договору жодними доказами не підтверджена.

Помилковими відповідач вважає й висновки суду щодо правомірності підвищення відсоткової ставки за кредитним договором із 27,60% річних до 42,00% річних, оскільки процедура односторонньої зміни процентної ставки за кредитним договором повинна відповідати вимогам, як самого кредитного договору, так і Закону України «Про захист прав споживачів».

Банком не надано доказів повідомлення позичальника про зміну процентної ставки та погодження з відповідачем цієї дії.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув комісію в розмірі 2100,00 гривень по договору, а також порушив вимоги ст. 61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, ст. 549 ЦК України при стягненні пені і штрафів, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і не можуть бути застосовані одночасно за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 21.10.2015 №6-2003цс15 та у постанові від 11.10.2017 року №347/1910/15-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача адвоката Шепеленко А. О., яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що 10.10.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, що складається з заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що відповідає строку дії картки. Кредит надано у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку.

Згідно заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 10.10.2013 року, ОСОБА_1 ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, в яких визначено, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою.

Одночасно пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов і правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 1.1.2.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених даним договором більше ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми позову.

Суд першої інстанції визнав, що факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості, в якому відображено рух коштів по рахунку (а.с. 5-6).

Задовольняючи позовні вимоги, суд вважав доведеним, що взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором банк виконав належним чином та у повному обсязі, а відповідач в порушення умов договору зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, тому виникла заборгованість по кредиту, яка станом на 09.05.2018 року становить 75759,95 грн., а саме: 3493,89 грн. - заборгованість за кредитом; 66082,25 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2100 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3583,81 грн. - штраф (процентна складова).

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

При вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, суди повинні враховувати, що договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами).

Встановлено, що 10.10.2013 року ОСОБА_1 подано до ПАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим виявив бажання приєднатися до Умов та Правил надання банківських послуг, проте бажаний кредитний ліміт не визначено та не обрано вид кредитної карти, відмітка про отримання пам`ятки клієнта, про ознайомлення і отримання тарифів та основних умов обслуговування відсутня (а.с.7).

У заяві позичальника від 10.10.2013 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у вказаній анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Долучені до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача (а.с.9-32).

Доказів, що саме долучені позивачем до матеріалів справи Умов та Правил надання банківських послуг, були надані відповідачу для ознайомлення та що він погодився із нарахуванням визначених у цих Умовах відсотків, пені, комісіі та штрафів, суду не надано.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Виходячи із загальних засад цивільного судочинства, принципів змагальності та диспозитивності, АТ КБ «Приватбанк» у підтвердження вимог позову не довело дотримання сторонами правочину правил статті 1055 ЦК України.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві даних про бажання клієнта банку ОСОБА_1 одержати кредитну карту зі встановленим лімітом, узгодження його розміру, домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 10.10.2013 року заборгованість ОСОБА_1 станом на 09.05.2018 року складає 75759,95 грн, а саме: 3493,89 грн - заборгованість за кредитом; 66082,25 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2100 грн - заборгованість за пенею та комісією, 4083,81 грн заборгованість по штрафам (а.с.5-6).

Проте, позивачем суду не надано доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.

Відповідно до наданих представником позивача до суду апеляційної інстанції письмових пояснень строк дії картки № НОМЕР_1 , виданої за спірним договором, був встановлений до 07/17, тобто по 31.07.2017. Станом на 31.07.2017 заборгованість за тілом кредиту становила 3493,89 грн. Первинна відсоткова ставка за договором - 27,60 % річних. Загальна заборгованість по кредитному договору від 10.10.2013 року за первинною відсотковою ставкою та з врахуванням погашень позичальником заборгованості станом на 31.07.2017 року складає: 3493,89 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 2551,75 грн. - заборгованість по процентам (3460,94- 909,75=2551,19); 1200,00 грн - заборгованість по пені (3600 - 2400 =1200) (а.с.118).

До вказаного пояснення додано інформацію щодо строку дії кредитної карти у вигляді скриншоту сторінки з програмного комплексу банку ЄКБ (єдиної клієнтської бази) про те, що за ОСОБА_1 рахуються три картки: № НОМЕР_2 строком дії до 07.2015 року, № НОМЕР_3 строком до 07.2015 року, та № НОМЕР_1 терміном дії до 07.2017 року (а.с.119), а також скріншот сторінки щодо встановлення розміру кредитного ліміту на картці № НОМЕР_1 (а.с.120).

Вказані пояснення та додатки до них не спростовують заперечень відповідача і доводів апеляційної скарги щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин та підстав, якими позивач обгрунтував свої вимоги про стягнення заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 через невиконання ним взятих на себе зобов`язань по кредитному договору відповідно до анкети-заяви 10.10.2013 року.

В матеріалах справи відсутні докази щодо укладення між сторонами кредитного договору та одержання відповідачем грошових коштів (кредиту) на певний строк зі сплатою процентів на зазначених у позовній заяві умовах.

Надана позивачем копія анкети-заяви ОСОБА_1 не містить даних про намір одержати кредитну карту, бажаний кредитний ліміт, у роздруківці скриншоту сторінки з програмного комплексу банку ЄКБ (єдиної клієнтської бази) зазначено інформацію про номери карток та строк їхньої дії, проте рух коштів за цими картками не відображено, одержання кредиту у вигляді кредитного ліміту на зазначену банком карту та користування грошовими коштами виписками банку про рух коштів по банківському рахунку ОСОБА_1 не підтверджено.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, враховуючи вимоги вказаних норм матеріального права, помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача отриманих ним коштів та відсотків за користування кредитом, нарахованих у межах строку кредитування (строку дії карти) через невиконання ним умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і дослідженим доказам, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 10.10.2013 року у розмірі 75759,95 грн. за його недоведеністю та безпідставністю.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України з позивача підлягають стягненню на користь відповідача судові витрати в сумі 2643,00 грн - судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Шепеленко Анастасії Олександрівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

У відшкодування понесених судових витрат стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , рахунок № НОМЕР_4 , місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНПП: НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , 2643,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко