Справа № 466/8046/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1801/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Курій Н.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

за секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Каверіна Сергія Миколайовича та представника Управління Служби безпеки України у Львівські області - Борківського О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Каверіна Сергія Миколайовича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2018 року представник ОСОБА_1 - Каверін В.М. звернувся до суду з позовом до Управління служби безпеки України у Львівській області, в якому просив: визнати протиправним рішення Управління служби безпеки України у Львівській області згідно протоколу житлово-побутової комісії від 15.06.2018 року №2 про відмову в зарахуванні ОСОБА_1 на квартирний облік; визнати за ОСОБА_1 право на зарахування разом із членами сім`ї на квартирний облік в Управління служби безпеки України у Львівській області за рапортом від 22.08.2017 року з часу подачі рапорту з урахуванням терміну розгляду звернення з 22.09.2017 року; зобов`язати Управління служби безпеки України у Львівській області зарахувати позивача та членів його сім`ї на квартирний облік за рапортом від 22.08.2017 року з 22.09.2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача завдану йому шкоду за фактично сплачені ним кошти за найм житла за період вересень 2017 року - жовтень 2018 року у розмірі 69200 грн.; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за найм житла з жовтня 2018 року по день фактичного виконання рішення суду про постановку на квартирний облік із розрахунку 5000 грн. щомісячно.

29.01.2019 року представник Каверін С.М. в інтересах ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог та додатково просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду у місячний термін рапорту ОСОБА_1 від 22.08.2017 року про прийняття на квартирний облік. Окрім того, просив стягнути з відповідача на користь позивача завдану йому шкоду за фактично сплачені ним кошти за найм житла за період з вересня 2017 року по січень 2019 року у розмірі 84200 грн. та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за найм житла з лютого 2019 року по день фактичного виконання рішення суду про постановку на квартирний облік із розрахунку 5000 грн. щомісячно.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 проходить військову службу в органах Головного управління військової контррозвідки ДКР СБ України з місцем дислокації: м. Львів, вул. Лисенка, 15, куди був призначений наказом ДКР СБ України від 01.07.2016 року № 99-ос.

22.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України у Львівській області про зарахування його та членів сім`ї на квартирний облік. Вказаний рапорт, в порушення Закону України «Про звернення громадян», залишився без розгляду, тому ОСОБА_1 повторно 14.11.2017 року звернувся на ім`я начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області з клопотанням розглянути раніше поданий рапорт щодо постановки на квартирний облік. Не отримавши жодної реакції з порушеного питання, 02.02.2018 року позивач повторно направив документи голові житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України у Львівській області про розгляд питання щодо постановки на квартирний облік.

Листом від 27.06.2018 року № 62/19-613п за підписом заступника голови житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України у Львівській області позивачу повідомлено про відмову в зарахуванні на квартирний облік. Підставою стало те, що ОСОБА_1 не зареєстрований у м. Львові, з посиланням на п. 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року №470.

Листом Департаменту контррозвідки Головного управління військової контррозвідки від 21.07.2018 року № 17/6693нт щодо розгляду керівництвом Служби безпеки України звернення ОСОБА_1 до Президента України з житлового питання начальника Управління Служби безпеки України проінформовано позицію керівництва Служби безпеки України, що відмова в зарахуванні ОСОБА_1 на квартирний облік є безпідставною, оскільки вимоги щодо реєстрації у відповідному населеному пункті не поширюється на внутрішньо переміщених осіб з числа учасників бойових дій, згідно з підпунктом 8 пункту 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року № 470.

Відповідачем листом від 17.08.2018 № 62/19/П-532/14 відмовлено ОСОБА_1 у зарахуванні на квартирний облік, у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання у м. Львові, з посиланням на п. 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року № 470.

Окрім того, позивач зазначив, що з 22 вересня 2017 року по даний час, за умови прийняття житлово-побутовою комісією відповідача рішення у тридцятиденний термін, як передбачено ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» про зарахування ОСОБА_1 та членів його сім`ї на квартирний облік, останній набув би право на отримання компенсації за піднайм житла (квартира за адресою: АДРЕСА_1 , договір оренди від 15.01.2017 року) у розмірі фактичних витрат - 5000 грн. щомісячно. Доказами оренди житла для проживання із членами сім`ї та фактичної оплати за оренду є договір від 15.01.2017 року та виписки про перерахування коштів за оренду житла із належного ОСОБА_1 картрахунку на картрахунок власника житла - ОСОБА_5 . Вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації за оренду житла за період з вересня 2017 року по січень 2019 року у розмірі 84200 грн.

Ствердив, що неправомірне рішення Управління Служби безпеки України у Львівській області про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 та членів його сім`ї на квартирний облік позбавило ОСОБА_1 можливості реалізувати право на отримання компенсації за найм житла і призвело до витрачання власних коштів (збитків) на оренду житла. Тобто вказане неправомірне рішення лежить у прямому причинному зв`язку із заподіянням ОСОБА_1 майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем шляхом стягнення із нього вказаних вище витрат за оплату ОСОБА_1 орендованого житла. Просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Каверін С.М.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. Зазначає, що з урахуванням компетенції житлово-побутової комісії Управління Служби Безпеки України у Львівській області вирішувати питання щодо розгляду рапортів співробітників про зарахування на облік осіб як таких, що потребують поліпшення житлових умов, а також ті обставини, що до компетенції саме начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області належить затвердження рішень вказаної комісії, то ОСОБА_1 , звернувшись із рапортом від 21.08.2017 року про зарахування на квартирний облік, надіслав такий до житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України у Львівській області за належністю, а тому суд першої інстанції зробив помилкові висновки, що заявник порушив порядок звернення. Стверджує, що не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду, що ОСОБА_1 21.08.2017 звернувся із рапортом про постановку на квартирний облік до голови житлово-побутової комісії УСБ України у Львівській області, так як вказаний рапорт виконаний на ім`я начальника Управління УСБ України у Львівській області, а самі документи разом із рапортом ОСОБА_1 скеровувалися до житлово-побутової комісії, до компетенції якої належить вирішення питань постановки співробітників на квартирний облік. Вважає, що ОСОБА_1 , маючи реєстрацію у м. Львові, мав право на час винесення рішення житлової комісії бути зарахованим на квартирний облік, однак суд першої інстанції вказані обставини не врахував. Вважає помилковою позицію суду першої інстанції, що ОСОБА_1 подаючи рапорт про зарахування на квартирний облік подав звернення, яке стосується його службової діяльності. Стверджує, що рапортом про постановку на квартирний облік, у тому числі за підписом дружини позивача, ОСОБА_1 реалізував своє право на забезпечення житлом, що є заявою або клопотанням щодо реалізації своїх та членів його сім`ї соціально-економічних, особистих прав і законних інтересів і таке звернення не стосується службової діяльності ОСОБА_1 .

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Управління СБУ у Львівській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки таке рішення є законним та обґрунтованим, ухвалене на підставі норм матеріального та процесуального права.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Каверін С.М. подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такі необхідно задовольнити у повному обсязі, а аргументи, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу не ґрунтуються на законі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскарженого рішення, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлені такі обставини справи.

ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в Службі безпеки України, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією контракту про проходження військової служби у Службі безпеки України від 07.04.2015 року (арк.спр.14, том 1).

Згідно з довідкою Управління роботи з особовим складом Служби безпеки України №11/1/4-1522 від 08.2017 року, наказом начальника ДКР СБ України від 01.07.2016 року №99-ос ОСОБА_1 переведений для подальшого проходження військової служби до 2 сектору 1 відділу 1 головного відділу (з дислокацією у м. Львів) 6 управління (з дислокацією у м. Рівне) ГУ ВКР ДКР СБ України. За матеріалами особової справи його близькими родичами є: дружина - ОСОБА_6 та дочка - ОСОБА_7 (арк.спр.36).

Відповідно до довідки Управління роботи з особовим складом Служби безпеки України №11/1/4-1166 від 06.2017 року, ОСОБА_1 у період з 09.07.2014 року по 17.11.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на підставі наказу керівника Антитерористичного центру при СБ України №060т (арк.спр.45, том 1).

Судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір оренди квартири від 15.01.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п.4.1 даного договору орендна плата складає 5000 грн. (арк.спр.75-77, том 1).

22.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до голови житлово-побутової комісії Управління СБ України у Львівській області із рапортом від 21.08.2017 року про прийняття на квартирний облік, в якому просив розглянути питання щодо зарахування його та членів його сім`ї на квартирний облік, відповідно до ст.45 ЖК України, п.14 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до першочергової квартирної черги та відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст.46 ЖК України до позачергової квартирної черги за місцем проходження військової служби 1 ГВ (з дислокацією м. Львів) 6 управління (з дислокацією м. Рівне) ГУ ВКР ДКР СБ України (арк.спр.16-19, том 1).

В цьому рапорті ОСОБА_1 зазначено, що він, його дружина та дитина з 2016 року по теперішній час були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 України).

Згідно з довідкою Департаменту господарського забезпечення СБУ, ОСОБА_1 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 без надання ліжко-місця (арк. спр. 35, том 1)

Згідно з довідкою Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради № від 28.08.2017 року, ОСОБА_1 взято на облік внутрішньо переміщеної особи (арк.спр.150, том 1).

14.11.2017 року ОСОБА_1 до начальника Управління СБ України у Львівській області подано рапорт, в якому він просить вжити заходів по винесенню на розгляд питання щодо постановки на квартирний облік під час позачергового засідання ЖПК УСБ України у Львівській області (арк.спр.47, том. 1).

Листом Управління СБ України у Львівській області №62/19-613п від 27.06.2018 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що рішенням житлово-побутової комісії Управління СБ України у Львівській області відмовлено ОСОБА_1 в зарахуванні його та членів сім`ї на квартирний облік Управління (арк.спр.54, том 1). Дані обставини також підтверджуються долученим до зазначеного листа витягу з протоколу №2 від 15.06.2018 року засідання житлово-побутової комісії Управління СБ України (арк.спр.55, том 1).

ОСОБА_1 18.07.2018 року до начальника Управління СБ України у Львівській області подано скаргу щодо скасування рішення житлово-побутової комісії УСБ України у Львівській області та внесення до такого рішення змін.

Листом Управління СБ України у Львівській області №62/19/п-532/14 від 17.08.2018 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що підстав для перегляду рішення житлово-побутової комісії від 15.06.2018 року немає. Одночасно роз`яснено, що ОСОБА_1 та члени його родини можуть бути зарахованими на квартирний облік як потребуючі поліпшення житлових умов у будь-якому населеному пункті в межах території обслуговування органу соціального захисту населення, в якому вони перебувають на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з п.2.1 та абз.1 п.2.2 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБ України від 16.11.2007 року № 792, житлово-побутові комісії утворюються у Центральному управлінні, його підрозділах, а також органах, закладах та установах СБ України з метою дотримання вимог чинного законодавства при веденні обліку співробітників, які потребують поліпшення житлових умов, та членів їх сімей, розподілу та використання житлової площі. Основними завданнями житлово-побутових комісій є: прийняття рішень з питань квартирного обліку і надання житлових приміщень; розгляд рапортів співробітників про зарахування на облік осіб як таких, що потребують поліпшення житлових умов; перевірка житлових умов співробітників; ведення обліку співробітників, які потребують поліпшення житлових умов, та членів їх сімей.

Пунктом 3.4 вказаної Інструкції передбачено, що для зарахування на облік співробітник подає на ім`я керівника підрозділу Центрального управління, органу, закладу чи установи СБ України рапорт про зарахування його на квартирний облік, який підписується військовослужбовцем та повнолітніми членами його сім`ї, що проживають разом із співробітником і бажають стати на квартирний облік. У рапорті зазначаються: попередні місця роботи (служби), у тому числі в інших державних органах (військових формуваннях, утворених відповідно до чинного законодавства України); місцезнаходження і характеристика займаного житлового приміщення; наявність (відсутність) житлового приміщення (житлових приміщень) на праві власності; наявність службового житлового приміщення за попереднім місцем роботи (служби). Співробітники, які приймаються на квартирний облік на пільгових умовах або користуються правом першочергового та позачергового одержання житлових приміщень, зазначають про це у рапорті з доданням до нього відповідних документів.

Згідно із пунктом 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів Української PCP і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470 (далі Правил №470), на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. Зазначені вимоги не поширюються на внутрішньо переміщених осіб, визначених у підпункті 8 пункту 13 цих Правил.

Відповідно до підпункту 8 пункту 13 Правил №470 (в редакції від 08.03.2017 року, чинній на час звернення ОСОБА_1 із рапортом від 21.08.2017р. та пакетом документів надісланих до житлово-побутової комісії Управління СБ України у Львівській області 22.08.2017р.), на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, зокрема внутрішньо переміщені особи з числа інвалідів війни, визначених у пунктах 11-14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та члени їх сімей; а також члени сімей загиблих, визначені абзацами четвертим - восьмим, шістнадцятим - двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Згідно з абз. 4 підпункту 8 Правил №470 (в редакції від 08.03.2017 року, чинній на час звернення ОСОБА_1 із рапортом від 21.08.2017р. та пакетом документів надісланих до житлово-побутової комісії Управління СБ України у Львівській області 22.08.2017р.), внутрішньо переміщені особи, визначені у підпункті 8 пункту 13 цих Правил, беруться на квартирний облік у населеному пункті в межах території обслуговування органу соціального захисту населення, в якому вони перебувають на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб незалежно від часу проживання в населеному пункті та наявності майнових прав чи прав власності на нерухоме майно, що розміщується в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, або розташовані на лінії зіткнення.

Після внесення змін до абзацу 4 пункту 8 Правил № 470 внутрішньо переміщені особи, визначені у підпункті 8 пункту 13 цих Правил (редакція чинна на 24.04.2018р. і до звернення до суду з цим позовом - 08.10.2018р.) беруться на квартирний облік у населеному пункті в межах території обслуговування органу соціального захисту населення, в якому вони перебувають протягом року на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб незалежно від наявності майнових прав чи прав власності на нерухоме майно, що розміщується в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, або розташованих на лінії зіткнення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Каверін С.М. наполягав на тому, що довідка про взяття на облік ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи в силу ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є підтвердженням реєстрації місця проживання особи у м. Львові, а відтак висновок комісії про відмову у зарахуванні його на квартирний облік на підставі пункту 15 Правил №470, є, на його думку безпідставним, що і як наслідок порушує права його довірителя, які мають бути захищені в судовому порядку.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін. Звернув увагу суду на те, що позивачу правомірно було відмовлено комісією у взятті на квартирний облік на підставі пункту 15 Правил №470 у зв`язку з відсутністю місця реєстрації ОСОБА_1 у м. Львові та зазначив, що йому було роз`яснено право для звернення до органу соціального захисту населення, яким беруться на квартирний облік внутрішньо переміщені особи, визначені у підпункті 8 пункту 13 цих Правил.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими твердженнями представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Каверіна С.М., виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» , довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону . Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до довідки, виданої Шевченківським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради № від 28.08.2017 року ОСОБА_1 взято на облік внутрішньо переміщеної особи. В довідці зазначено зареєстроване місце: АДРЕСА_3 . Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 (арк.спр.150, том 1).

Окрім того, з рапорту від 21.08.2017 року та доданих до нього документів встановлено, що з 16.08.2012 року до 04.06.2014 року ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою № 805 від 08.08.2017 року, виданою виконкомом Слобідської сільради (арк.спр. 33, том 1). З 14.10.2014 року проживав за адресою: АДРЕСА_5 (копія ордеру на житлову площу у гуртожитку №563 від 14.10.2014 року (арк..спр.32, том 1)). З 06.02.2016 року ОСОБА_1 був зареєстрований проживаючим за адресою: АДРЕСА_2 , який є гуртожитком СБ України, підтвердженням чого є наявна у матеріалах справи довідка №920 від 2017 року, видана Департаментом господарського забезпечення СБ України (арк. спр. 35, том 1).

З урахуванням наведеного й того, що до житлово-побутової комісії Управління СБ України у Львівській області були подані ОСОБА_1 документи із зазначенням місця реєстрації та проживання з 2016 року і по «теперішній час: АДРЕСА_2 ( гуртожиток СБ України)» (арк.спр.17, том 1), на підтвердження чого надана відповідна довідка, зазначена в переліку документів, долучених до рапорта на час звернення з питанням про взяття на квартирний облік, житлово-побутовою комісією Управління СБ України у Львівській області зроблено правильний висновок про відсутність підстав зарахування ОСОБА_1 та членів його сім`ї на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов Управління у зв`язку з відсутністю реєстрації у м. Львів, передбаченої пунктом 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів Української PCP і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що вказані обставини також підтверджуються тим, що рапорт від 21.08.2017 року про прийняття на квартирний облік був поданий 22.08.2017 року, а довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи видана ОСОБА_1 лише 28.08.2017 року, тобто після звернення з таким рапортом. Також, така довідка позивачем не була долучена і до матеріалів рапорту від 14.11.2017 року.

Відтак, за відсутності доказів зі сторони позивача про представлення іншого пакету документів з іншим змістом і з іншими довідками для розгляду житлово-побутової комісії Управління СБ України у Львівській області, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для висновку про неправомірність відмови комісією ОСОБА_1 про взяття його та членів сім`ї на квартирний облік Управління СБ України.

За відсутності підстав визнавати протиправною відмову житлово-побутової комісії Управління СБ України у Львівській області щодо зарахування ОСОБА_1 та його членів сім`ї на квартирний облік, судом першої інстанції правильно зроблено висновок про безпідставність вимоги позивача про стягнення з відповідача в силу ст. 1172 ЦКУ суми понесених ним витрат за найм житла у м. Львові.

За наведених обставин, висновок суду прешої інстанції про відмову в позові ОСОБА_1 є правильним та ґрунтується на відповідних нормах чинного на час вчинення конкретних дій законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести, до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи дану справу, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі становив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись п.1.ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Каверіна Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.07.2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.