ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/524/18Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/486/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката

Процька І.Я., представника відповідачів - адвоката

ахарчука Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2019 року, постановлене суддею Федорончуком В.Б., у цивільній справі № 595/524/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні будинком, що по АДРЕСА_1 , шляхом виселення, в обґрунтування якого зазначив, що відповідачі без отримання його дозволу проникли в належний йому на праві власності житловий будинок та самовільно вселилися в нього, спричиняючи тим самим перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи таке незаконним, постановленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом при постановленні рішення ряду обставин, що мають значення для справи, й зокрема, того факту, що він є власником житлового будинку й жодного правочину на відчуження вказаного будинку відповідачам ним не укладалося, як і не надавалася згода на їх вселення в будинок. Крім цього, відповідачі не є ні власниками, ні наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами його сім`ї, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселятися не бажають.

Звертає увагу на те, що рішення в даній справі постановлено всупереч вимогам ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст.109, 116 ч. 3 ЖК України, які встановлюють непорушність права власності та наділяють саме власника правом володіння, користування, розпорядження своїм майном, а також визначають способи захисту такого права. Також, посилається на неврахування судом першої інстанції правових висновків як Верховного Суду України, викладених у постановах від 16.11.2016 року в справі № 6-709цс16 та від 22.06.2017 року в справі № 6-2010цс 16, так і Верховного Суду, викладених у постановах від 27.02.2019 року в справах № № 357/7940/16-ц, 280/342/18 та від 04.03.2019 року в справі № 143/1410/17.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Процько І.Я. апеляційну скаргу свого довірителя підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній. Додатково пояснив, що позивачем не заперечується факт наявності у нього бажання продати спірний будинок, з приводу чого в 2014 році між ним та матір`ю відповідача ОСОБА_2 існувала певна домовленість, однак у зв`язку з недосягненням згоди щодо ціни продажу майна така домовленість не була реалізована. Не зважаючи на те, що будинок відповідачам не був проданий, вони поселилися у ньому й добровільно звільняти не бажають, тим самим спричиняючи позивачу, як одноособовому власнику, перешкоди в розпорядженні майном на власний розсуд.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах і в інтересах їх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їх представник адвокат Захарчук Ю.В. апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає.

В обґрунтування своїх заперечень вказали, що у спірному будинку поселилися зі згоди власника, який після смерті матері у 2014 році виявив бажання продати будинок і на виконання домовленості про придбання такого за 10 000 дол. США, мати ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі, еквівалентній на той час спочатку 8 000 дол. США, що стверджується наявною у справі розпискою про отримання ним 72 000 грн., а через деякий час 1800 дол. США, які згідно розписки отримала донька позивача. Не зважаючи на ухилення ОСОБА_1 від укладення договору купівлі-продажу будинку, однак вважаючи себе власниками такого в зв`язку з оплатою його повної вартості такого, вони зі згоди позивача проживають в спірному будинку з 2014 року.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, судом встановлено, що з 31.03.2014 року позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

В зв`язку з тим, що позивач у даному будинку не проживає, то з 2014 року мав наміри продати його. Купити будинок для сина з сім`єю за ціну, узгоджену з позивачем у розмірі 12 000 дол. США виявила бажання мати відповідача ОСОБА_2 , яка проживає по сусідству. Вказані обставини, як такі, що визнаються сторонами й з приводу чого давалися пояснення, як у суді першої інстанції, так і вході апеляційного розгляду справи, доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України не підлягають.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи письмової розписки ОСОБА_1 , 11 березня 2014 року він отримав від ОСОБА_8 (матері відповідача ОСОБА_2 ) гроші в сумі 72 000 грн. (а.с. 35).

Крім цього, згідно письмової розписки доньки позивача ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), остання 23 червня 2015 року отримала від ОСОБА_8 гроші в сумі 1800 дол. (39 600 грн.), як борг батька ОСОБА_1 за будинок в с. Порохова Бучацького району (а.с. 34).

У спірному будинку відповідачі проживають орієнтовно з літа 2014 року, що визнано в ході розгляду справи апеляційним судом представником відповідача.

З приводу шахрайських дій позивача, пов`язаних зі зволіканням в оформленні договору купівлі-продажу будинку мати відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 зверталася у правоохоронні органи.

Ухвалою Бучацького районною суду від 11 березня 2016 року зобов`язано Бучацький відділ поліції ГУНП в Тернопільські області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_8 від 18 листопада 2015 року про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

16 березня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000100 внесено відомості за заявою ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та розпочато досудове розслідування.

16 травня 2018 року постановою Теребовлянської місцевої прокуратури скасовано постанову слідчого СВ Бучацького відділення поліції Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області про закриття кримінального провадження № 0000100 від 16.03.2016 року як передчасну, необґрунтовану та незаконну (а.с. 33).

На сьогоднішній день досудове розслідування не завершене (а.с. 78).

На початку 2018 року до Бучацького відділення поліції Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області з приводу незаконного проживання невідомих громадян у належному йому будинку звернувся ОСОБА_1 . В ході перевірки даного звернення встановлено, що в будинку проживають ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_5 , діти - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 без реєстрації з 2014 року по даний час. Будь-яких документів про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами у ОСОБА_2 не має (а.с. 14).

19 лютого 2018 року ОСОБА_1 надіслав відповідачам Претензію про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення (а.с. 10).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Перелічених вимог закону, що регулюють правовідносини між сторонами в даній справі, суд першої інстанції не врахував, а відмовляючи у задоволенні позову обмежився лише тим, що позивачем не доведено факту проникнення відповідачів без попередження та без отримання його дозволу в належний йому на праві власності житловий будинок та самовільного вселення в нього.

З таким висновком колегія суддів погодитися не може, оскільки він не відповідає наявним у справі доказам, суперечить вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини.

Так, судом не дано належної правової оцінки тому факту, що єдиним повноправним власником житлового будинку, в якому на час звернення з даним позовом проживає сім`я відповідачів, є позивач ОСОБА_1 , який заперечує наявність передбачених законом підстав для проживання відповідачів у його будинку.

Не враховано також, що відповідачі не є членами сім`ї позивача й відповідні договори, які б надавали право проживати їм у даному будинку, в передбачений законом спосіб між сторонами по справі не укладалися.

Ні сам по собі факт наявності домовленості в 2014 році між позивачем і матір`ю відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 щодо купівлі-продажу будинку та сплата останньою на виконання вказаної домовленості впродовж 2014-2015 р.р. коштів за будинок частково самому позивачу, а частково його доньці, ні факт перебування в правоохоронних органах порушеного кримінального провадження з приводу вчиненого по відношенню до ОСОБА_8 з боку позивача ОСОБА_1 шахрайства не можуть вважатися належним і допустимим доказом наявності у відповідачів у даній справі передбачених законом підстав для зайняття вказаного будинку й не спростовують наявності на час розгляду справи права власності ОСОБА_1 на вказаний будинок. Тому, заперечення відповідачів і їх представника відносно заявленого позову та апеляційної скарги з посиланням на вищевказані обставини колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.

З урахуванням того, що єдиним власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 , доказів наявності у відповідачів передбачених законом підстав для проживання в будинку позивача матеріали справи не містять, колегія суддів приходить до висновку про про те, що внаслідок проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та їх дітей (повнолітніх і неповнолітніх) позивачу чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні на власний розсуд вказаним майном, а тому його позовні вимоги є підставними й такими, що підлягали задоволенню.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Беручи до уваги те, що висновки суду не відповідають встановленим у справі обставинам, судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, колегія суддів приходить до висновку, рішення Бучацького районного суду від 15 лютого 2019 року в даній справі підлягає скасуванню з прийняттям колегією суддів нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Заперечення відповідачів і їх представника відносно доводів апеляційної скарги, пов`язані з наявністю права для проживання в зв`язку зі сплатою ОСОБА_1 вартості будинку ОСОБА_8 колегія суддів відхиляє з підстав, що зазначена обставина не є належним, допустимим і достатнім доказом наявності у відповідачів передбаченого законом права для зайняття будинку позивача й не спростовує права власності останнього на вказаний будинок на час розгляду даної справи. При цьому, факт оплати вартості будинку і не виконання ОСОБА_1 умов наявної між ним та матір`ю відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 домовленості щодо продажу будинку, не позбавляє останню права на захист порушеного права в передбачений законом спосіб.

Згідно вимог п. 13 ст.141, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України з відповідачів у користь позивачів підлягають стягненню в рівних частках судові витрати, пов`язані з оплатою ОСОБА_1 судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та судового збору за звернення з апеляційною скаргою на загальну суму 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 141 ч.ч. 1, 13; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 3, 4; 381 ч.ч. 1. 3; 382 ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 317 ч. 1, 321 ч. 1, 383 ч. 1, 391 Цивільного кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2019 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення - задовольнити. Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 1762 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 25 червня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи