ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4209/18
провадження № 2/753/915/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О.,

секретар судового засідання Кримчук Я.Р.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар»,

розглянув в судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування реституції,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

У березні 2018 р. ОСОБА_1 (далі за тестом - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовомдо Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар» (далі за текстом - ТОВ «Єврокар», відповідач) про визнання договору фінансового лізингу від 14.09.2017 нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину шляхом стягнення авансового платежу в сумі 18 000 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами. 14.09.2017 ОСОБА_1 уклав з «Єврокар» договір фінансового лізингу № 3786, згідно умов якого відповідач зобов`язався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу автомобіль марки ZAZ Sens, а позивач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі в сумі 154,69 дол. США, що становить 4 076,08 грн. На виконання умов договору позивач сплатив авансовий платіж в сумі 18 000 грн.

Позивач вважає вказаний договір нікчемним посилаючись на те, що не було дотримано положення закону щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу за участю фізичної особи.

До того ж позивач посилається на те, що відповідач не має ліцензії на здійснення фінансових послуг з фінансового лізингу, а умови договору є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» вказуючи, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку його розірвання призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві.

Відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення судових повісток за його місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте в судове засідання його представник не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав.

Нез`явлення учасників справи є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами.

ІІ. Процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи.

Ухвалою від 11.04.2018 суд залишив позовну заяву без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 10.05.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 22.06.2018.

13.06.2019 від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

22.06.2018 суд відклав підготовче засідання на 19.07.2018.

25.06.2019 від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

У зв`язку з закінченням строку відрядження судді Заставенко М.О. протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2018 справу передано в провадження судді Трусової Т.О.

Ухвалою від 19.07.2018 суд прийняв справу до свого провадження, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судове засідання на 08.02.2019.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

14.09.2017 між ТОВ «Єврокар» (згідно договору- лізингодавець) та ОСОБА_1 (згідно договору - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 3786 (далі за текстом - договір).

Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов`язався придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб, та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

Предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб марки (модель) ZAZ Sens, комплектації standart +, об`ємом двигуна 1,3, з механічною коробкою передач, переднім приводом, вартість якого на дату укладення договору становить 6 709,68 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 176 800 грн. (пункти 1.1., 8.2.).

Преамбула оспорюваного договору визначає, що комісія за організацію договору - першочерговий єдиноразовий платіж, яких входить до складу обов`язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір комісії, попередньо погоджений сторонами, становить 10% від вартості предмета лізингу.

Під терміном «авансовий платіж» у договорі розуміється обов`язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, та становить 23%, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу.

Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організації договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого в авансового платежу на умовах, викладених у пункту 9.4. статті 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункту 9.5. статті 9 даного договору (пункт 1.7).

Пунктом 9.2. договору передбачено, що авансовий платіж складає частину вартості предмета лізингу в розмірі 23% від вартості предмета лізингу, зазначеного у договорі та у додатку № 1 до договору.

Згідно з пунктами 1.8., 2.1. договору його укладено у простій письмовій формі, договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов`язань сторонами.

В день підписання договору на виконання його умов ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Єврокар» кошти в сумі 18 000 грн., що підтверджується квитанцією від 14.09.2017 № 10UK36684.

20.11.2017 позивач направив на адресу ТОВ «Єврокар» заяву про розірвання договору та повернення коштів.

Листом від 15.12.2017 за № 2611 відповідач надав згоду на розірвання договору з 20.11.2017. Водночас відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до умов договору зі сплаченої ним суми 17 680 грн. зараховані як платіж за організацію договору, а 320 грн. як частина авансового платежу. Посилаючись на положення пункту 12.1 договору, відповідно до якого поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу, а комісія за організацію договору не повертається, відповідач повідомив, що позивачу буде повернуто лише 256 грн.

ІV. Оцінка суду.

Правовідносини, які виникають з договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу - Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР).

Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості ізлізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відтак істотними умовами договору лізингу, що визначені законом, є предмет, строк, на який предмет передається у користування лізингоодержувачу, та розмір лізингових платежів.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Підписання позивачем зазначеного договору є доказом ознайомлення його з предметом договору та усіма його умовами.

Частиною першою статті 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За приписом частини першої статті 6 Закону № 723/97-ВР договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, а отже посилання позивача на те, що оспорюваний договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, є необґрунтованими, у зв`язку з чим підстав для визнання його нікчемним суд не вбачає.

Даючи оцінку доводам позивача про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг з фінансового лізингу, суд керується положенням частини 1 статті 227 ЦК України, згідно яких правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до пункту 3 статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Ураховуючи зміст умов спірного договору, суд дійшов висновку, що діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу підлягає ліцензуванню.

Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) були затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 913.

Відповідачем не надано доказів наявності у нього ліцензії на право здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, що свідчить про її відсутність.

Даючи оцінку доводам позивача щодо невідповідності умов договору Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII), суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1).

З огляду на суб`єктний склад сторін оспорюваного договору та об`єкта зафіксованих у ньому зобов`язань, суд дійшов висновку, що Закон № 1023-XII поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до статті 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно із частиною 3 зазначеної статті Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Згідно з умовами, визначеними преамбулою та статтями 9, 10 оспорюваного договору, лізингові платежі за цим договором складаються з комісії за організацію договору в розмірі 10% від вартості предмету лізингу, авансового платежу в розмірі 23% і щомісячних авансових платежів, які відшкодовують вартість предмета лізингу, та комісію за передачу предмету лізингу в розмірі 3%.

Відповідно до статті 16 Закону № 723/97-ВР сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті комісія за організацію договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру комісії за організацію договору, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору.

Пунктом 9.6. договору передбачено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується по даному договору у наступному порядку: комісія за організацію договору; авансовий платіж; комісія за передачу предмету лізингу - у разі наявності; різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору.

Зі статті 12 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору,а комісія за організацію договору не повертається ні за яких умов.

Натомість оспорюваний договір не містить жодних санкцій для лізингодавця в разі невиконання чи неналежного виконання ним умов договору, зокрема, обов`язків щодо придбання та передачі споживачу предмета лізингу.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до частини 5 статті 18 Закону № 1023-XII, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відтак зважаючи на відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу та несправедливість низки умов договору фінансового лізингу, що є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялися будь-які дії на виконання зобов`язань за цим договором, суд відповідно до вимог частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 ЦК України вбачає підстави для визнання цього договору недійсним в цілому.

Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи, що договір фінансового лізингу від 14.09.2017 № 3786 частково виконаний лише позивачем, з відповідача на його користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, на підставі частини третьої статті 22 Закону № 1023-XII, а тому суд з урахуванням положень статті 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача в дохід держави за дві вимоги за ставками, встановленими для юридичних осіб за подання позовної заяви майнового та немайнового характеру, що становить 3 842 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 14 вересня 2017 року № 3786, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар» на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені за недійсним правочином, в сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар» в дохід держави судовий збір в розмірі 3 842 (три тисячі вісімсот сорок дві) гривні.

Позивач:ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар», адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 26-Б, кім. 32-Б; код юридичної особи 40481805.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: