Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа №369/6617/16-ц

провадження №61-26538св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року у складі судді Усатова Д. Д. та постанову апеляційного суду Київської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Лівінського С. В.,

Сержанюка А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь»,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача суму коштів у розмірі

2 310 922,07 долари США та 80 610,07 грн.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь», банк) було укладено ряд договорів банківського рахунку: 04 червня 2013 року договір банківського рахунку в іноземній валюті; 13 жовтня 2014 року між договір банківського вкладу в іноземній валюті «СУПЕР-вклад», де сума вкладу становить 1 700 000 доларів США, строком повернення - 13 травня 2015 року; 19 лютого 2015 року договір банківського рахунку в національній валюті. Також на його ім`я банком було відкрито рахунок, на якому акумулювалися нараховані, але невиплачені відсотки за договором банківського вкладу в іноземній валюті.

13 березня 2015 року ОСОБА_1 подав заяву про дострокове розірвання договору банківського вкладу в іноземній валюті від 13 жовтня 2014 року.

20 липня 2015 року позивач направив вимогу про повернення грошових коштів з вкладних (депозитних) та поточних рахунків.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року №190 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 березня 2015 року №61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким з 20 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року №460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення

від 17 липня 2015 року №138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

24 червня 2015 року позивачем було отримано від банку гарантовану суму відшкодування в розмірі 137 411,12 грн. Решту коштів, які залишалися на його рахунках банком повернута.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 є власником 56,3458% акцій тому виключно він міг своєю діяльністю впливати на становище банку, що в свою чергу призвело до настання неплатоспроможності банку, а тому має нести відповідальність перед позивачем за неповернення банком коштів.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позовних вимог. Місцевий суд указав, що відповідач в розумінні положень статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» може вважатися пов`язаною з банком особою, на чому наголошував й позивач у своїх вимогах. Проте, для покладення відповідальності на пов`язану з банком особу в порядку статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», чим позивач обґрунтовував свій позов, чинним законодавством передбачено ряд умов, наявність яких в ході розгляду справи позивачем доведена не була.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 15 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалені у справі судові рішення незаконні, необґрунтовані, ухвалені в результаті неповного дослідження обставини справи, тому підлягають скасуванню. Суд не врахував, що має місце невиконання з боку відповідача зобов`язань за договором банківського рахунку щодо повернення вклад та нарахування відсотків. Позивачем було надано достатньо доказів, які свідчать про наявність правових підстав для відповідальності ОСОБА_2 за зобов`язаннями банку, які виникли на підставі депозитних договорів у відповідності до статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Касаційна скарга містить посилання на те, що з 2012 року ОСОБА_2 був обізнаний про невиконання ПАТ «Банк «Київська Русь» економічних нормативів, необхідних для функціонування банку, та виконання своїх зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами. Умисно повідомляв неправдиві або неповні відомості про фінансовий стан банку, погоджував здійснення ризикових операцій, які явно не мали на меті отримання економічної вимоги, а також вчинення правочинів з пов`язаними особами з порушенням вимог законодавства щодо їх вчинення, як голова правління вчиняв дії на порушення нормативів діяльності банку, що встановлені Національним банком України. ОСОБА_2 не виконував своїх обов`язків щодо необхідності вжиття всіх можливих заходів для запобігання неплатоспроможності Банку.

Доводи інших учасників справи

Доводи відзиву ОСОБА_2 на касаційну скаргу зводяться до того, що оскаржені судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального закону. Доводи касаційної скарги є безпідставними і такими, що не відповідають дійсності.

ПАТ «Банк «Київська Русь» своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направило.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 червня 2013 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку в іноземній валюті та відкрито рахунок.

13 жовтня 2014 року між ПАТ «Банк « Київська Русь» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу в іноземній валюті «СУПЕР-вклад» відповідно до умов якого вкладник надає банку, а банк приймає від вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного вкладу в сумі 1 700 000 доларів США, із процентною ставкою по вкладу у розмірі 12 % річних і терміном повернення вкладу - 13.05.2015 року.

19 лютого 2015 року між банком та позивачем було укладено договір банківського рахунку в національній валюті та відкрито рахунок. Також на ім`я позивача було відкрито рахунок, на якому акумулювалися нараховані, але не виплачені відсотки за договором банківського вкладу в іноземній валюті.

19 березня 2015 року Національним банком України прийнято рішення про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до постанови правління Національного банку України від 16 липня 2015 року №460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 липня 2015 року №138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» строком на 1 рік з 17 липня 2015 року по 16 липня 2016 року включно.

24 червня 2015 року ОСОБА_1 отримав гарантовану Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суму у розмірі 137 411,12 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Предметомспору у справі, яка переглядається, є стягнення заборгованості за договорами банківського рахунку.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів, зокрема, є договори та інші правочини.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Отже, за змістом наведених норм права зобов`язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

З обставин справ, встановлених судом, слідує, що позов пред`явлено вкладником, а ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорій неплатоспроможних.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції, не є автоматичною. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників.

Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди указаними особами, внаслідок дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою та докази вини власника.

З обставин справи, встановлених судом, слідує, що правовідносини сторін виникли на підставі договору банківського рахунку з ПАТ «Банк «Київська Русь», який є юридичною особою та відповідно до приписів цивільного законодавства самостійно відповідає за своїми цивільно-правовими зобов`язаннями. Позивачу було виплачено гарантовану спеціальним законом суму в розмірі 137 411,12 грн. Позивач не довів наявності вини відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між його діями/бездіяльністю та ліквідацією банку. Позивач також не надав доказів того, що саме власник істотної участі ПАТ «Банк «Київська Русь», тобто відповідач, не вжив дієвих і своєчасних заходів з фінансування підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності та неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

З урахуванням наведеного, суд прийшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно. Переоцінка доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, ухвалене судове рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд зобов`язаний був відкласти розгляд справи за клопотанням представника відповідача, на висновки суду не вливають, оскільки неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України).

Подане 14 березня 2018 року клопотання представника позивача про перенесення розгляду справи було предметом розгляду апеляційним судом, що підтверджено протоколом судового засідання від 15 березня 2018 року. Не відображення

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо клопотання про участь у судовому засіданні

Касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла разом із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін.

Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачили відповідні юридичні норми (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жук проти України» від 21 жовтня 2010 року).

У силу положень частини першої статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а наділений повноваженнями перевіряти правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень.

Ураховуючи викладене та зважаючи на те, що колегія суддів не прийшла до висновку про призначення справи до судового розгляду, а відтак, розгляд касаційної скарги проведено у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, тому підстав для задоволення заявленого клопотання не має.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 04 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська