Постанова

Іменем України

01 липня 2019 року

м. Київ

справа № 500/1892/15-ц

провадження № 61-32580св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фермерське господарство «Стоянов А. А.»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Фермерського господарства «Стоянов А. А.» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року у складі судді Грубіян Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фермерського господарства «Стоянов А. А.» (далі - ФГ «Стоянов А. А.», Господарство) про визнання недійсним договору оренди землі, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 5,35 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області. 01 вересня 2014 року між нею та Фермерським господарством «Дінекс-Агро» (далі - ФГ «Дінекс-Агро») було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки строком на 10 років. Під час проведення державної реєстрації вказаного правочину вона дізналася про існування договору оренди землі від 04 січня 2011 року, який нібито був укладений між нею та ФГ «Стоянов А. А.». Однак підпис в договорі виконано не нею і її волевиявлення на укладення цього правочину було відсутнє. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 04 січня 2011 року між нею та ФГ «Стоянов А. А.», зареєстрований державним реєстратором 16 жовтня 2014 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договір оренди земельної ділянки б/н, кадастровий номер НОМЕР_1 , виданий 04 січня 2011 року ФГ «Стоянов А. А.» та зареєстрований 16 жовтня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області Жековим Ю. М. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що в ОСОБА_1 було відсутнє вільне волевиявлення на укладення спірного правочину з ФГ «Стоянов А. А.», що підтверджується встановленими судом обставинами. Зокрема, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 жовтня 2016 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди земельної ділянки від 04 січня 2011 року та в акті приймання-передачі до нього виконано не позивачем, а іншою особою. Зазначена ухвала постановлена відповідно до статті 146 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), за наслідками ухилення відповідача від участі в експертизі, а саме: ненадання ним оригіналу договору оренди землі та оригіналу акта приймання-передачі земельної ділянки, що унеможливило проведення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ФГ «Стоянов А. А.» відхилено. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У серпні 2017 року ФГ «Стоянов А. А.» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 липня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що неподання ФГ «Стоянов А. А.» оригіналів договору оренди землі та акта приймання-передачі земельної ділянки обумовлене їх втратою, що виключає ухилення Господарства у наданні необхідних для проведення експертизи документів. Таким чином, місцевий суд безпідставно визнав факт, для з`ясування якого була призначена почеркознавча експертиза

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 500/1892/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,35 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

За договором оренди землі від 04 січня 2011 року, копія якого наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 передала, а ФГ «Стоянов А. А.» прийняло у платне користування належну позивачу на праві власності земельну ділянку строком на 10 років.

16 жовтня 2014 року право оренди земельної ділянки за вказаним Договором зареєстровано Реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV).

Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 161-XIV укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Також судами встановлено, що 01 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 10 років.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірний договір оренди вона не підписувала і її волевиявлення на укладення цього правочину було відсутнє.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Ідентифікація виконавця підпису орендодавця в договорі оренди потребує застосування спеціальних знань, що можливо з`ясувати в порядку призначення судом почеркознавчої експертизи.

На підтвердження доводів ОСОБА_1 про те, що вона не підписувала з відповідачем договір оренди землі та акт приймання-передачі земельної ділянки, а відтак не мала волевиявлення на укладення спірного правочину, представник позивача просив призначити у справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставити питання про те, чи виконані підписи у зазначених документах самою ОСОБА_1 , чи іншою особою.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року в цій справі призначено судову почеркознавчу експертизу, зобов`язано ФГ «Стоянов А.А.» надати експертам оригінал укладеного між сторонами договору оренди землі від 04 січня 2011 року, роз`яснено положення статті 146 ЦПК України 2004 року про наслідки ухилення від участі в експертизі. Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Експертною установою матеріали справи були повернуті до суду без виконання у зв`язку з ненаданням відповідачем оригіналів досліджуваних документів та вільних зразків підписів ОСОБА_1

Ненадання відповідачем документів для експертного дослідження, висновки якого могли підтвердити чи спростувати позовні вимоги ОСОБА_1 , стали підставою для застосування судом першої інстанції за заявою представника позивача наслідків, передбачених частиною першою статті 146 ЦПК України 2004 року, про що була постановлена ухвала від 05 жовтня 2016 року, якою суд встановив факт виконання підпису в договорі оренди землі від 04 січня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.», а також в акті приймання-передачі земельної ділянки від імені ОСОБА_1 , не нею самою, а іншою особою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Статтею 146 ЦПК України 2004 року, передбачені наслідки ухилення від участі в експертизі, зокрема відповідно до частини першої цієї статті у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, необхідно дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі в експертизі, зокрема у наданні необхідних документів, без яких неможливо провести експертизу. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Враховуючи предмет та підстави заявленого позову, посилання ОСОБА_1 на те, що підписи у спірному договорі оренди землі та акті приймання-передачі виконаний не нею, а іншою особою, з`ясування питання ідентифікації виконавця підпису в цьому договорі при проведенні судової почеркознавчої експертизи мало визначальне значення для встановлення обставин справи, а також було способом реалізації судом основоположних засад цивільного судочинства - загальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів і доказів перед судом.

Оскільки в суді першої інстанції відповідач не виконав вимоги ухвали суду про витребування оригіналу спірного правочину та оригіналу акта приймання-передачі земельної ділянки і не зазначав про втрату ним цих документів чи інші поважні причини невиконання вимог суду та не надав згадані документи на виконання клопотання експерта, суд першої інстанції обґрунтовано визнав його дії умисним ухиленням від участі в експертизі та застосував наслідки такого ухилення.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що неподання ФГ «Стоянов А. А.» оригіналів договору оренди землі та акта приймання-передачі земельної ділянки обумовлене їх втратою.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дотримуючись завдань цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, а також інтересів держави, з урахуванням засад змагальності сторін, правильно застосував положення статті 146 ЦПК України 2004 року, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про визнання спірного договору оренди недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року,правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Стоянов А. А.» залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов