Номер провадження: 22-ц/813/2088/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна», Міністерство економічного розвитку та торгівлі України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Чокля Єлизавети Юріївни , представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна», Міністерство економічного розвитку та торгівлі України про поділ майна подружжя ухваленого під головуванням судді Сегеда О.М., -

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ТОВ «Порше лізинг Україна», Міністерство економічного розвитку та торгівлі України про поділ майна подружжя (а.с. 19-21 т. 4).

У обґрунтування свого позову, позивачка посилається на те, що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, зареєстрованому 22 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1744. Від шлюбу народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу відповідач став співвласником чисельних знаків для товарів та послуг, відомості про які внесені до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг, а саме: «Левада», право на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_7 від 10 листопада 2014 року; «Levada», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року; «Сонечко моє; сонечко; моє», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_8 від 12 січня 2015 року; « ОСОБА_6 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_9 від 10 грудня 2013 року; «ЛЕВАДА», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_10 від 25 березня 2015 року; « ОСОБА_7 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_3 від 25 червня 2015 року; «Буржуйские», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_4 від 25 червня 2015 року; « ОСОБА_8 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року; «Економька», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом НОМЕР_11 від 10 червня 2016 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг, а також електронною декларацією ОСОБА_2 за 2016 рік.

Крім того, в період їх з відповідачем шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках стали власниками чисельних знаків для товарів та послуг, відомості про які занесені до міжнародного реєстру знаків для товарів та послуг, відповідно до правил, передбачених Мадридською Угодою про міжнародну реєстрацію знаків та Протоколом до цієї угоди, а саме: «Левада» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № НОМЕР_6; «Levada» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № НОМЕР_12; «Економька» - торговельна марка країни Киргизтан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 10 лютого 2015 року, сертифікат № НОМЕР_1.

Оскільки право власності ОСОБА_2 на вище вказані знаки для товарів та послуг було придбано у період шлюбу, то частина у праві власності на вказані знаки для товарів, яка належить ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачка стверджувала, що відповідно до відомостей з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг, станом на 27 липня 2017 року єдиним власником знаків для товарів та послуг - «Левада», право на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_7, «Levada», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2, « ОСОБА_8 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_10, «Сонечко моє; сонечко; моє», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_8, « ОСОБА_6 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_9 и «Економька», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_5 є ОСОБА_3

ОСОБА_2 в порушення норм Сімейного кодексу України здійснив без її згоди передачу прав на зазначені товарні знаки ОСОБА_3 , що є неправомірним, а тому договори, на підставі яких передача прав відбулась, підлягають визнанню недійсними, оскільки ОСОБА_2 не погодив з нею умови договорів, за якими він відчужив на користь ОСОБА_3 майнові права інтелектуальної власності на торговельні марки «Левада», та не погодив з нею вартість об`єктів інтелектуальної власності за указаними договорами.

На підставі вищевикладеного позивачка просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з 01.06.2013 року до 22.09.2013 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_2 знаки для товарів та послуг: «Левада», право на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_7, зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.11.2014 року, «Levada», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.12.2015 року; «Сонечко моє», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_8, зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 12.01.2015 р.; « ОСОБА_6 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_9 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.12.2013 р.; «Левада», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_10 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 25.03.2015 р.; « ОСОБА_7 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_3 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 25.06.2015 р.; «Буржуйские», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_4 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 25.06.2015 р.; «Економька», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_5 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.06.2016 р. «Левада» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20.11.2014 року, сертифікат № НОМЕР_6; «Levada» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20.11.2014 року, сертифікат № НОМЕР_12; «Економька» - торговельна марка країни Киргизтан Таджикистан, права власності, на яку були зареєстровані 10.02.2015 року, сертифікат № НОМЕР_1 , та визнати ОСОБА_1 співвласником указаних знаків для товарів та послуг та прав інтелектуальної власності на них; визнати недійсним договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 28.02.2017 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_3 з іншого боку, щодо знаків для товарів та послуг: «Левада», право на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_7 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.11.2014 року, «Levada», право власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.12.2015 року; «Сонечко моє», право власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_8 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 12.01.2015 р.; « ОСОБА_6 », право власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_9 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.12.2013 р.; «Левада», право власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_10 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 25.03.2015 р.; «Економька», право власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_5 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.06.2016 р.; встановити порядок виконання судового рішення, згідно з яким набрання судовим рішенням законної сили є підставою для внесення Міністерством економічного розвитку та торгівлі України відповідних записів до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг про спільну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на знаки для товарів і послуг на підставі свідоцтв на знаки для товарів та послуг: «Левада», право на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_7 - 10.11.2014 року, «Levada», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.12.2015 року; «Сонечко моє; сонечко; моє», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_8 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 12.01.2015 p.; « ОСОБА_6 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_9 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.12.2013 р.; «Левада», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_10 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 25.03.2015 р.; «Левада», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.12.2015 р.; «Економька», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_5 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів 10.06.2016 р.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01 червня 2013 року до 22 вересня 2013 року були залишені без розгляду (а.с. 59-60 т. 4) .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ТОВ «Порше лізинг Україна», Міністерство економічного розвитку та торгівлі України про поділ майна подружжя залишені без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, Чокля Є.Ю. , представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в повному обсязі, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення питання щодо суті справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги Чокля Є.Ю. , представник ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального права без врахування правових позицій Верховного Суду, також представником ОСОБА_1 зазначено, що судом було досліджено питання та надана оцінка належності подружжю автомобілю марки AUDI А7 виходять за межі позовних вимог, оскільки не були предметом спору, крім того, судом першої інстанції при ухваленні рішення проігноровано заяву представника позивача про зміну предмета позову та по суті вказаної заяви судом не прийнято рішення, в зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Комлева О.С. - головуючий суддя, судді - Журавльов О.Г., Кравець Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 січня 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою Чокля Є. Ю. , представника ОСОБА_1 прийнята до провадження та справа призначена до розгляду.

В судове засідання, призначене на 17 липня 2019 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також представники третіх осіб не з`явились, про розгляд справи були сповіщені належним чином (а.с. 161-168 т. 5).

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності відповідачів, та представників третіх осіб, які належним чином повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_1 та її представника Чокля Є.Ю. , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про визнання спільною власністю подружжя на знакі для товарів і послуг на окремі види продукції, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на частину знаків для товарів і послуг на окремі види продукції, було зареєстровано за ОСОБА_2 , як до шлюбу так і після реєстрації шлюбу з позивачкою, однак позивачка не надала суду доказів того, що вона, як дружина своїми коштами або працею приймала участь в набутті майна, а саме в придбанні знаків для товарів і послуг в Україні та торговельних марок.

Також судом, було прийнято до уваги, що судовим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2018 року шлюб між сторонами розірваний, встановлено про факт припинення шлюбних відносин з 2014 року.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності згідно ст.420 ЦК України у тому числі належать комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення.

Згідно ст. ст. 424, 427 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.

Відповідно до ст. 492 ЦК України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

Суб`єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам (ст.493 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 494 ЦК України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом.

Статтею 495 ЦК України встановлено, що майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 497 ЦК України чинність майнових прав інтелектуальної власності на торговельну марку може бути припинено достроково за ініціативою особи, якій вони належать, якщо це не суперечить умовам договору, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 499 ЦК України права інтелектуальної власності на торговельну марку відповідно до визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», який регулює відносини, що виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг в Україні.

Знак - це позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб. Зареєстрований знак - знак, на який видано свідоцтво України на знак для товарів і послуг;

Право на одержання свідоцтва має заявник, заявка якого має більш ранню дату подання до Установи або, якщо заявлено пріоритет, більш ранню дату пріоритету, за умови, що вказана заявка не вважається відкликаною, не відкликана або за нею Установою не прийнято рішення про відмову в реєстрації знаку, можливості оскарження якого вичерпані.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 20 січня 2006 року зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Левада», учасником якого був ОСОБА_10 , що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т. 2 а.с.20, 21-25).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Левада», яким належить по 50% у Статутному капіталі, що відповідає вкладу у розмірі 150000,00 грн. у складі грошових коштів, що підтверджується Статутом (т.2 а.с.18-20).

ОСОБА_2 та ОСОБА_11 22 вересня 2013 року уклали шлюб, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1744. Після укладання шлюбу ОСОБА_11 змінила прізвище на ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.16).

Від шлюбу у сторін є донька ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , посилаючись на те, що сторони проживають окремо один від одного, спільні відносини припинили.

Справа про розірвання шлюбу розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.103-106 т.4).

ОСОБА_2 , під час знаходження у шлюбі з відповідачкою, подав заявки та набув у співвласність знаки для товарів та послуг, відомості про які внесені до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг , а саме на торгові марки:

- «Levada», права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року, належить ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмір частки - 50%. Відповідно до відомостей про видачу свідоцтв України на знаки для товарів і послуг «Levada», зареєстрована 28 липня 2014 року (т.1 а.с.30,76).

- «Буржуйські», права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_3 від 25 червня 2015 року належить ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 25%. Відповідно до відомостей про видачу свідоцтв України на знаки для товарів і послуг «Буржуйські» зареєстрована 20 листопада 2013 року (т.1 а.с.30,77).

- «Буржуйские», права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_4 від 25 червня 2015 року належить ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 25%. Відповідно до відомостей про видачу свідоцтв України на знаки для товарів і послуг «Буржуйські» зареєстрована 20 листопада 2013 року (т.1 а.с.30,77).

- «Levada», права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року належить ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 50%. Відповідно до відомостей про видачу свідоцтв України на знаки для товарів і послуг «Levada», зареєстрована 28 липня 2014 року (т.1 а.с.30,77).

- «Економька», права власності на яку засвідчено свідоцтвом НОМЕР_11 від 10 червня 2016 року належить ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 50%. Відповідно до відомостей про видачу свідоцтв України на знаки для товарів і послуг «Економька», зареєстрована 08 грудня 2014 року, після реєстрації шлюбу (т.1а.с.31,78), що підтверджується відомостями з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг, а також електронною деклараціїю ОСОБА_2 за 2016 рік (т.1 а.с.36-49,50-89).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належали на праві спільної сумісної власності знаки для товарів та послуг, відомості про які занесені до міжнародного реєстру знаків для товарів та послуг, відповідно до правил, передбачених Мадридською Угодою про міжнародну реєстрацію знаків та Протоколом до цієї угоди, а саме: «Левада» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № НОМЕР_6; «Levada» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № НОМЕР_12; «Економька» - торговельна марка країни Киргизтан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 10 лютого 2015 року, сертифікат № НОМЕР_1 (т.1 а.с.19-28).

Згідно ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки. Строк дії свідоцтва продовжується за умови сплати відповідного збору. Свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом. Взаємовідносини при використанні знаку, свідоцтво на який належить кільком особам, визначаються угодою між ними. У разі відсутності такої угоди кожний власник свідоцтва може використовувати знак на свій розсуд, але жоден з них не має права давати дозвіл (видавати ліцензію) на використання знаку та передавати право власності на знак іншій особі без згоди решти власників свідоцтва.

Відповідно до матеріалів справи право власності у ОСОБА_2 на знаки для товарів та послуг: «Levada», права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 ; « ОСОБА_7 », права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_3 ; «Буржуйские», права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_4 ; «Levada», права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 ; «Економька», права власності на яку засвідчено свідоцтвом НОМЕР_11; «Левада» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № НОМЕР_6; «Levada» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № НОМЕР_12; «Економька» - торговельна марка країни Киргизтан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 10 лютого 2015 року, сертифікат № НОМЕР_1, виникли з моменту дати подання заявки, та встановлюють період з 20 листопада 2013 року по 10 лютого 2015 року, тобто під час знаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі (а.с. 175, 222 т. 2, а.с. 29, 51, 76 т. 3).

Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що рішенням Солом`нського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2018 року встановлено, що сторони у справі з 2014 року проживають окремо, шлюбні відносини між ними припиненні, спільного господарства не ведуть.

Однак колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції помилково вважав доведеним судовим рішенням факту не проживання сторін та припинення шлюбних відносин з 2014 року, оскільки в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва зазначено про те, що позивач ОСОБА_2 посилається на припинення шлюбних відносин з певного часу, та це не є обставиною встановленою судом.

За таких підстав, колегія суддів дійшла до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права спільною сумісною власністю подружжя на знаки для товарів та послуг на : «Levada», свідоцтво № НОМЕР_2 , «Буржуйські», свідоцтво № НОМЕР_3 ; «Буржуйские», свідоцтво № НОМЕР_4 , «Levada», свідоцтво № НОМЕР_2 ; «Економька», свідоцтво № НОМЕР_5 ; «Левада» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, сертифікат № НОМЕР_6 ; «Levada» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, сертифікат № НОМЕР_12; «Економька» - торговельна марка країни Киргизтан Таджикистан, сертифікат № НОМЕР_1, підлягають задоволенню, тому що права власності на ці знаки виникли з моменту подання заяви, під час знаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_14 у шлюбі у відповідності до ст. ст. 60, 70 СК України, 355, 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору щодо передачі права власності на знаки для товарів та послуг, укладеним 28 лютого 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує висновок суду, про те що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - одного з подружжя - на розпорядження майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Судом встановлено, що 28 лютого 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг, відповідно до ст.1 якого ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_3 набуває права власності на Знаки, в тому числі виключні майнові права інтелектуальної власності на Знаки у повному обсязі, стосовно всього переліку товарів і послуг, що зазначені в Свідоцтвах. ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_3 приймає Свідоцтва на Знаки: НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20,НОМЕР_21,НОМЕР_22,НОМЕР_23,НОМЕР_24,НОМЕР_25,НОМЕР_26,НОМЕР_27,НОМЕР_28,НОМЕР_29,НОМЕР_30,НОМЕР_31,НОМЕР_32,НОМЕР_33,НОМЕР_34,НОМЕР_35,НОМЕР_36,НОМЕР_37,НОМЕР_38,НОМЕР_39,НОМЕР_40,НОМЕР_41,НОМЕР_42,НОМЕР_43,НОМЕР_44,НОМЕР_45,НОМЕР_46,НОМЕР_47,НОМЕР_48,НОМЕР_49,НОМЕР_50,НОМЕР_62,НОМЕР_51,НОМЕР_52,НОМЕР_53,НОМЕР_54,НОМЕР_55,НОМЕР_56,НОМЕР_57,НОМЕР_58,НОМЕР_59,НОМЕР_9,НОМЕР_60,НОМЕР_61,НОМЕР_7,НОМЕР_8,НОМЕР_10,НОМЕР_3,НОМЕР_4,НОМЕР_2,НОМЕР_5 (т.3 а.с.78-79).

Рішенням Державної служби інтелектуальної власності України від 17 травня 2017 року була розглянута заява співвласника свідоцтв ОСОБА_2 про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомостей про передачу співвласнику права власності на знаки і прийняла рішення опублікувати в офіційному бюлетені и «Промислова власність» та внести до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомостей про передачу співвласнику права власності на знаки, відповідно до яких право власності на знаки для: товарів і послуг класів 29,30,31,35,36,39,40,42,43,45, на які зареєстрвоано знаки, свідоцтва України №№ НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, 4820, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_23, НОМЕР_24, НОМЕР_25, НОМЕР_26, НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_29, НОМЕР_30, НОМЕР_31, НОМЕР_32, НОМЕР_33, НОМЕР_34, НОМЕР_35, НОМЕР_36, НОМЕР_37, НОМЕР_38, НОМЕР_39, НОМЕР_40, НОМЕР_41, НОМЕР_42, НОМЕР_43, НОМЕР_44, НОМЕР_45, НОМЕР_46, НОМЕР_47, НОМЕР_48,НОМЕР_49,НОМЕР_50,НОМЕР_62,НОМЕР_51,НОМЕР_52,НОМЕР_53,НОМЕР_54,НОМЕР_55,НОМЕР_56,НОМЕР_57,НОМЕР_58,НОМЕР_59,НОМЕР_9,НОМЕР_60,НОМЕР_61,НОМЕР_7,НОМЕР_8,НОМЕР_10, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_2, НОМЕР_5 (т.3 а.с. 77).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , під час знаходження у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , передав ОСОБА_3 право власності на товарі та послуги, відповідно до договору від 28.02.2017 року, на наступні товари та послуги:

«Levada», на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року,

« ОСОБА_7 », права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_3 від 25 червня 2015 року,

«Буржуйские», права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_4 від 25 червня 2015 року,

«Levada», права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року

«Економька», права власності на яку засвідчено свідоцтвом НОМЕР_11 від 10 червня 2016 року.

Судова колегія вважає, що договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 28.02.2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без згоди, складеної відповідно до норм діючого законодавства, ОСОБА_1 , яка є співвласником знаків товарів та послуг відповідно до ст. 60 СК України, а тому, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуваний договір в частині передачі:

50% розміру частки на знак для товарів та послуг «Levada», яка належала ОСОБА_2 на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року,

25% розміру частки на знак для товарів та послуг «Буржуйські», яка належала ОСОБА_2 права власності на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_3 від 25 червня 2015 року,

25% розміру частки на знак для товарів та послуг «Буржуйські», яка належала ОСОБА_2 яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_4 від 25 червня 2015 року,

50% розміру частки на знак для товарів та послуг «Економька», яка належала ОСОБА_2 права власності на яку засвідчено свідоцтвом НОМЕР_11 від 10 червня 2016 року підлягає визнанню недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що з серпня 2017 року у провадженні Малиновського районного суду перебувала на розгляді справа за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділу майна подружжя.

16 серпня 2018 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про зміну предмету позову, відповідно до якої позовні вимоги були викладені у наступній редакції :

встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнати спільною сумісною власністю подружжя знаки для товарів та послуг, визнати недійсним договір про передачу права власності на знаки для товарів та послуг, поновити запис у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів та послуг як володільця торгівельних марок, зобов`язати Міністерство економічного розвитку та торгівлі України внести відповідні записи до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів про володіння торговельними марками, встановити порядок виконання судового рішення (а.с. 19-21 т. 4).

Ухвалою суду від 09 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01 червня 2013 року до 22 вересня 2013 року були залишені без розгляду (а.с.59-60 т.4).

Згідно з ч. 2 ст.. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання спільної сумісної власності подружжя на автомобіль «Аudi А7» Седан-В, суд першої інстанції розглянув позовні вимоги, вийшовши за межи позову, в якому таких позовних вимог не заявлялося (а.с. 19-21 т. 4).

За таких обставин рішення суду в частині вирішення питання стосовно автомобіля, підлягає безумовному скасуванню, з тих підстав, що судом були порушені норми процесуального права, суд вийшов за межи позовних вимог, які не були заявлені під час розгляду справи.

Що стосується позовних вимог в частині поділу майна подружжя, а саме торгівельних марок та знаків на товари та послуги:

- «Левада», право на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_7 від 10 листопада 2014 року, належить відповідачу на праві спільної власності, розмірі частки - 50%. Відповідно до відомостей про видачу свідоцтв України на знаки для товарів і послуг «Левада» була зареєстрована 13 червня 2013 року, (т.1 а.с.29,76);

- «Сонечко моє; сонечко; моє», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_8 від 12 січня 2015 року належить відповідачу на праві спільної власності, розмір частки - 50%. Відповідно до відомостей про видачу свідоцтв України на знаки для товарів і послуг «Сонечко моє» була зареєстрована 08 травня 2013 року (т.1 а.с.30,76);

- « ОСОБА_6 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_9 від 10 грудня 2013 року належить відповідачу на праві спільної власності, розмірі частки - 50%. Відповідно до відомостей про видачу свідоцтв України на знаки для товарів і послуг «Мяскоедов», була зареєстрована 11 лютого 2013 року (т.1 а.с.29,75);

- «ЛЕВАДА», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_10 від 25 березня 2015 року належить відповідачу на праві спільної власності, розмірі частки - 50%. Відповідно до відомостей про видачу свідоцтв України на знаки для товарів і послуг «ЛЕВАДА» була зареєстрована 18 квітня 2013 року (т.1 а.с.30,76).

У відповідності до ст. 5 , 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», право на використання цих знаків виникає саме з моменту подання заяви, які по зазначеним вище товарним знакам були подані до реєстрації шлюбу.

Колегія суддів прийшла до висновку про те, що зазначені торгівельні марки та знаки на товари та послуги, отримані ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а тому в цієї частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання Міністерство економічного розвитку та торгівлі України внести відповідні записи до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів про володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 торговельними марками на підставі свідоцтва на знак для товарів та послуг, колегія суддів вважає, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, з тих підстав, що суд позбавлений можливості виходити за межи позовних вимог, в яких ОСОБА_1 , просить зобов`язати сторону, яка не є відповідачем по справі, а виступає третьою особою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, тому відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що необхідно стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. З урахуванням сплати судового збору у розмірі 5120 гривен, стягненню підлягає 2560 гривен.

Відповідно до п. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

В зв`язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, колегія суддів дійшла висновку про те, що в частині відмови у задоволенні позовних вимог, судом апеляційної інстанції одночасно вирішується питання про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2019 року, саме в той частині, в які в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 386 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Чокля Єлизавети Юріївни, ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року - скасувати. Ухвалити нове.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаки для товарів та послуг :

«Levada», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року, яка належала ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмір частки - 50%;

«Левада», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року належала ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 50%.;

- « ОСОБА_7 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_3 від 25 червня 2015 року яка належала ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 25%.;

- «Буржуйские», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_4 від 25 червня 2015 року належала ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 25%.;

- «Економька», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом НОМЕР_11 від 10 червня 2016 року належала ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 50%.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаки для товарів та послуг, відомості про які занесені до міжнародного реєстру знаків для товарів та послуг, відповідно до правил, передбачених Мадридською Угодою про міжнародну реєстрацію знаків та Протоколом до цієї угоди, а саме: «Левада» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № НОМЕР_6; «Levada» - торговельна марка країни Арменія Азербайджан Іспанія Грузія Угорщина Киргизтан Казахстан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 20 листопада 2014 року, сертифікат № НОМЕР_12; «Економька» - торговельна марка країни Киргизтан Таджикистан, права власності на яку були зареєстровані 10 лютого 2015 року, сертифікат № НОМЕР_1.

Визнати недійсним договір про передачу права власності на знаки для товарів та послуг від 28 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині щодо знаків для товарів та послуг:

«Levada», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року, належала ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмір частки - 50%.

«Левада», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_2 від 10 грудня 2015 року належала ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 50%.

«Економька», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом НОМЕР_11 від 10 червня 2016 року належить ОСОБА_2 на праві спільної власності, розмірі частки - 50%.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2560 гривен в рівних частках з кожного.

Скасувати заході забезпечення позову, застосовані ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2019 року в частині заборони відчуження та/або перереєстрацію знаків для товарів та послуг

- «Левада», право на яку засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_7 від 10 листопада 2014 року;

- «Сонечко моє; сонечко; моє», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_8 від 12 січня 2015 року;

- « ОСОБА_6 », права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_9 від 10 грудня 2013 року;

- «ЛЕВАДА», права власності на яку були засвідчено свідоцтвом № НОМЕР_10 від 25 березня 2015 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 липня 2019 року.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________Ю.І. Кравець