Справа №265/8288/17
Провадження №2/265/61/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Вайновського А. М., за участю секретаря судового засідання Злидіної Г.В., представника позивача ОСОБА_1 в особі адвоката Веденєєвої Н.С., представника відповідача ОСОБА_2 в особі адвоката Бодягіна І.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, за розпискою, у розмірі 9 100 доларів США, що станом на 27 листопада 2017 року становить - 244 913,76 гривень. Крім того, просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 546,75 доларів США, що станом на 27 листопада 2017 року становить 14 715 гривень, а також витрати з оплати судового збору у розмірі 2 916,29 гривень.

15 січня 2018 року від позивача до суду на дійшла уточнена позовна заява про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів. За поданим уточненим позовом, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача 9 100 доларів США, що станом на момент виплати становить 266 630 гривень. Крім того, просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 1 092 доларів США, що станом на момент виплати становить 31 995,60 гривень, а також витрати з оплати судового збору, витрати за надання правової допомоги - 4 000 гривень.

Уточненою позовною заявою, поданою до суду 02 липня 2018 року, представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Веденєєвою Н.С., позивач просить стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 9 100 доларів США, що станом на 15 травня 2018 року складає 238 147,00 гривень, 3 % річних 14 798,00 гривень, а також судові витрати.

В обґрунтування позову зазначили, що між сторонами 18 липня 2014 року був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в якості позики 10 000 доларів США. На підтвердження укладеного договору 18 липня 2014 року відповідачем складено розписку, в якій відображені умови позики та повернення коштів, яка є одночасно і договором позики і підтвердженням отримання грошових коштів з цим договором. Зо домовленістю сторін повернення коштів повинно було відбутися частинами, починаючи з 18 квітня 2015 року по 18 квітня 2016 року. Остаточною датою повернення боргу сторони визначили 18 квітня 2016 року. 18 серпня 2014 року відповідач достроково повернула позивачу 900 доларів США, про що власноручно зробила запис га оригіналі розписки. Станом на 15 травня 2018 року відповідач кошти не повернула. Сума заборгованості складає 9 100 доларів США. ОСОБА_2 неодноразово просила почекати з поверненням коштів, однак так і не повернула борг. Посилаючись на діюче законодавство, ОСОБА_3 звертається до суду і просить стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмір 9 100 доларів США, а також 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, надавши заяву про підтримання позовних вимог в останній редакції та розгляд справи без його участі.

Представник позивача - адвокат Веденєєва Н.С., діюча а підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні позовним вимогам, викладеним в уточненій позовній заяві від 02 липня 2018 року. Пояснила, що ОСОБА_1 і раніше з 2012 року мав правовідносини позики з ОСОБА_2 , які також оформлювались розписками, але з приводу їх існування позовні вимоги не заявлялись, тому цій справи вони не стосуються. Просила суд стягнути заборгованість за розсипкою у розмірі 9 100 доларів США та 3% річних станом на дату винесення судом рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на позовну заяву, а в подальшому у судових засіданнях, пояснила суду, що не отримувала 18 липня 2014 року грошових коштів від ОСОБА_1 Зазначила, що між ними ще раніше з 2012 року склались партнерські відносини по бізнесу, в рамках яких ОСОБА_1 вклав гроші в закупку товару в сумі 10 000,00 доларів США. Вона сплачувала йому прибуток і згодом розрахувалась повністю. Але, ОСОБА_1 наполягав на сплаті йому відсотків за весь час користування грошима і вимагав ще раз повернути йому 10 000,00 доларів США. 19 серпня 2014 року ОСОБА_1 та його син прийшли до ОСОБА_2 в офіс, силою відібрали 900,00 доларів США. З цього факту відповідачка звернулась до національної поліції усно наступного дня, і письмово лише 10 квітня 2018 року, тому що боялась за своє здоров`я та життя. Стверджувала, що кошти не отримувала, розписку писала не 18 липня 2014 року, а 19 серпня 2014 року, під примусом, коли стався інцидент з побиттям. Просила відмовити в задоволенні позову.

До останнього судового засідання не з`явилась, просила суд розглянути справу за участі її представник - адвоката Бодягіна І.Б.

Представник відповідача - адвокат Бодягін І.Б., діючий на підставі договору про надання правової допомоги, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи позиції сторін, викладені ними у заявах, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, з оригіналу розписки, наявної у матеріалах справи, вбачається, що 18 липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США, протягом року з 18 квітня 2015 року по 18 квітня 2016 року.

Крім того, з змісту тієї ж розписки від 18 липня 2014 року, наявної у матеріалах справи, вбачається, що 19 серпня 2014 року позичальник частково повернула борг у розмірі 900,00 доларів США. З чого також вбачається, що мали місце боргові зобов`язання відповідача перед позивачем.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність (оперативне володіння) другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових кошт або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Відповідно позиції, викладеній в Постанові ВПВС від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16ц, відступаючи від раніше існуючої практики, Верховний Суд зазначає, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Згідно із розрахунком заборгованості, наданим позивачем ОСОБА_1 , сума основного неповернутого боргу складає 9 100,00 доларів США та 3% річних станом на 15 травня 2018 року (дату звернення з уточненим позовом до суду) складає 14 798,00 гривень, тобто за офіційним курсом НБУ за 100 доларів 2 617,12грн. 565, 45 доларів США.

Вказаний розрахунок, зокрема, в частині розрахунку основних сум боргу та 3% річних, відповідає вимогам чинного законодавства, проведений вірно із урахуванням відповідних офіційного курсу НБУ.

Суд не приймає до уваги пояснення відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 стосовно правовідносин, які існували до укладення договору позики від 18 липня 2014 року, як такі, що не стосуються суті позовних вимог.

Суд вважає, що обставини, викладені в поясненнях ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 щодо неотримання грошових коштів в якості позики, складання тексту розписки під тиском в іншу дату, ніж зазначено в її тексті, спростовуються змістом самої розписки (договору позики від 18 липня 2014 року), не підтверджені письмовими матеріалами справи та іншими доказами по справі.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 суму боргу у загальному розмірі 9 100,00 доларі США, тим самим задовольнивши повністю позовні вимоги.

Вирішуючи позов в частині розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно із п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, що подається фізичною особою, встановлюється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто у сумі від 704,80 гривень до 8810,00 гривень.

При зверненні із даним позовом до суду позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у загальному розмірі 2 916, 29 гривень.

Отже, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у загальному розмірі 2 916,29 гривень.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований в АДРЕСА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 9100 (дев`ять тисяч сто) доларів США та 3% річних у розмірі 565 (п`ятсот шістдесят п`ять) доларів 45 центів США, а разом 9665 (дев`ять тисяч шістсот шістдесят п`ять) доларів 45 центів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у сумі 2916 (дві тисячі дев`ятсот шістнадцять) гривень 29 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо розгляду справи на офіційному веб-порталі судової влади України http://court.gov.ua/sud0538/.

Повний текст судового рішення складений 13 червня 2019 року.

Суддя