Провадження №22-ц/812/1273/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Миколаїв

Справа № 477/2406/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Козаченко Р.В. 24 травня 2019 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 30 травня 2019 року

у с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 26 квітня 2018 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким останній отримав в борг 800 доларів США строком до 31 серпня 2018 року, на підтвердження чого склав розписку.

Посилаючись на те, що борг у встановлений строк відповідач не повернув, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 800 доларів США, що еквівалентно 22 615 грн. 92 коп.

Відповідач позов визнав частково. Зазначав, що працював водієм на підприємстві ТОВ «Нік-Трафік», керівником та власником якого є позивач. Не заперечував того факту, що дійсно у жовтні 2017 року взяв у позивача у борг 1000 доларів США. Проте жодних письмових документів складено не було. У квітні 2018 року ОСОБА_2 прийняв рішення про звільнення з вищевказаного підприємства, про що повідомив ОСОБА_1 та останній змусив написати розписку про те, що відповідач винен йому 800 доларів США, залишок не погашеного боргу. Разом з цим, між ними була досягнута домовленість про те, що належний відповідачу розрахунок при звільнення позивач утримає в рахунок погашення боргу та ця сума еквівалентна 517 доларів США. З врахуванням зазначеного вважав, що залишок боргу повинен складати 283 долари США.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 22615 грн. 92 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, на які він посилався у своєму відзиві на позовну заяву, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 . посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги щодо наявності трудових відносин між відповідачем та позивачем , які не стосуються предмета позову, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ( ч. 2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів, зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 24 лютого 2016 року № 6-50 цс 1.6

Судом першої інстанції встановлено, що 26 квітня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 800 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 серпня 2018 року. На підтвердження укладеного договору ОСОБА_2 склав письмову розписку.

Отже, грошові кошти отримані відповідачем за розпискою від 26 квітня 2018 року підлягають поверненню до 31 серпня 2018 року, тому є боргом ОСОБА_2 перед позивачем, оскільки встановлено строк повернення позики.

В установлений в договорі строк позичальник борг не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, дата 31 серпня 2019 року у розписці є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обов`язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Проте відповідач такі докази суду не надав, договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався.

Враховуючи зазначенні положення закону та невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 22 615 грн. 92 коп.

Доводи відповідача про те, що розмір боргу за договором позики повинен бути зменшено на суму, яку винен йому ОСОБА_1 за виконану роботу водія, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування такої домовленості між сторонами не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, а надані відповідачем копії товарно-транспортних накладних не підтверджують боргу за виконану роботу.

До того ж, посилання відповідача на трудові відносини між ним та позивачем, не стосуються предмета позову, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

За такого суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно застосував норми матеріального права, дотримався положень процесуального закону, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В.Коломієць

Повний текст постанови складено 19 липня 2019 року.