ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2019 року

м. Харків

справа № 641/1775/19

провадження № 22-ц/818/3415/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - директор Департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: директор Департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_3 про визнання особи безвісно відсутньою та позбавлення права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року, постановлене під головуванням судді Колодяжної І.М., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 23 травня 2019 року), -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: директор Департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_3 про визнання особи безвісно відсутньою та позбавлення права користування житловим приміщенням.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання відповідача безвісно відсутнім та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані вимоги задовольнити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що його вимоги про визнання відповідача безвісно відсутнім є обгрунтованими та доведеними.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість додатково рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням позивачем не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання відповідача безвісно відсутнім, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували оголошення відповідача у розшук.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 .

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 24.07.2018 року позивач та відповідач зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

18 червня 2018 року позивач звернувся до Слобідського ВП ГУНП в Харківській області з заявою про непроживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначив, що місцеперебування сина йому не відоме (а.с.12). В результаті перевірки вказаної заяви висновком Слобідського ВП ГУНП в Харківській області від 26 червня 2018 року встановлено, що мешканці будинку АДРЕСА_1 пояснили, що ОСОБА_2 тривалий час не проживає за вищевказаною адресою. Подальший розгляд заяви припинено (а.с.4).

06 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав заяву до Слобідського ВП ГУНП в Харківській області про оголошення відповідача у розшук у зв`язку з його відсутністю за місцем реєстрації більше трьох років.

Як на підставу вимог заяви про визнання відповідача безвісно відсутнім, ОСОБА_1 посилався на те, що його син ОСОБА_2 більше трьох років не проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Місце його знаходження родині не відоме. Позивач вважає, що наявні підстави для визнання відповідача безвісно відсутнім.

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

У постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування).

При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Порядок обчислення строку, зазначеного в ст. 43 ЦПК України, залежить від того, чи можливо встановити день одержання останніх відомостей про місцеперебування особи. Якщо такий день можна встановити (отримання листа; телефонна розмова; від`їзд з місця постійного або тимчасового проживання тощо), початок перебігу річного строку починається з дня, наступного за днем одержання таких відомостей (стаття 253 ЦК України).

У випадку можливості встановити місяць одержання останніх відомостей про зниклу особу, річний строк починається з першого числа наступного місяця. Якщо і місяць залишається невідомим, цей строк починає спливати з 1 січня наступного року.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи свідчать про те, що перший раз позивач звернувся до поліції 18 червня 2018 року з заявою про встановлення факту непроживання відповідача за адресою місця його реєстрації.

Належних і допустимих доказів того, що до червня 2018 року за місцем проживання ОСОБА_2 не було даних про його місцеперебування, - позивачем суду не надано.

До суду з заявою про визнання відповідача безвісно відсутнім позивач звернувся у березні 2019 року.

Доказів того, що у місці постійного проживання відповідача відсутні дані про його місце перебування більш, ніж один рік, до часу звернення до суду, - матеріали справи не містять.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання відповідача безвісно відсутнім, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання відповідача безвісно відсутнім ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання відповідача безвісно відсутнім - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 24.07.2019 року.