Головуючий суду 1 інстанції - Воронкін О.А.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 431/5396/18
Провадження № 22-ц/810/422/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Гаврилюк В.К.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області

представник відповідача - Забродній Євген Олександрович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області

на рішення

Старобільського районного суду Луганської області від 15 квітня 2019 року, ухваленого у складі судді Воронкіна О.А., в залі судових засідань Старобільського районного суду Луганської області в м. Старобільськ

у справі за позовом

ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання права та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Старобільського районного суду Луганської області з позовною заявою до Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання права та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер її чоловік ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на майно, а саме на грошові кошти, у вигляді соціальних (регресних) виплат, які були нараховані, але невиплачені померлому спадкодавцю за життя Фондом соціального страхування України.

Посилаючись на те, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, позивачка просила суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй суму недоотриманих ОСОБА_3 страхових виплат у розмірі - 32 034,49 грн.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 15 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання права та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на отримання суми грошей, які входять до складу спадщини у виді страхових (соціальних) виплат, на одержання яких за життя мав право ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язано Старобільське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму у розмірі 32 034,49 гривень недоотриманої суми соціальної виплати, за життя, її чоловіком ОСОБА_3 за період, починаючи з моменту припинення по день його смерті.

Стягнуто з Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн., сплаченого при поданні даного позову.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що за змістом інформації Фонду, про наявність заборгованості потерпілому ОСОБА_3 за страховими виплатами, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму у розмірі 32 034,49 гривень.

Не погодившись з вказаним рішенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального права, просить суд скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент смерті ОСОБА_3 щомісячні страхові виплати в разі часткової чи повної втрати працездатності нараховані не були, а відтак в розумінні ст. 1227 Цивільного кодексу України не можуть належати останньому та не можуть входити до складу спадщини.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно наданої у листі за №01-11/637 від 31.05.2018 р. інформації Біловодським відділенням УВД ФССУ, потерпілий ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував на обліку у Фонді соціального страхування з 01.08.2001 р. ( підстава - трудове каліцтво 40% працездатності).

Потерпілий на підставі особистого звернення з заявою від 12.03.2015 р. про поновлення страхових виплат, починаючи з липня 2014 року, які були припиненні Фондом соціального страхування, у зв`язку з проведенням АТО, отримував страхові виплати у розмірі 1000,27 гривен, увесь час за період, починаючи з 01.03.2015 року по 31.08.2015 року.

Поновлення страхових виплат відбулося на підставі Постанови № 1277/31584/1584/1 від 16.03.2015року, Відділення ВДФ у Станічно-Луганському районі Луганської області, в якої було зазначено, що виплати будуть проводитися з 01.03.2015 р. по 31.08.2015 року.

Крім того, зазначено, що в червні 2015 року потерпілому за життя була сплачена заборгованість за період починаючи з липня 2014 року по листопад 2014 року по 927,04 грн. щомісячно.

З наданої інформації, вбачається, що відповідач, в особі Фонду соціального страхування, зробив виплату грошей потерпілому ОСОБА_3 за період з липня 2014 року по листопад 2014 року, що складає ( 5 міс. х 927,04 грн.) - 4 635,2 грн., та сплатив суму грошей за період - з 01.03.2015 року по 31.08.2015 року ( 6 міс. х 1000,27 грн.) що складає - 6 001,62 грн., сума виплачених коштів складає - 10 636, 82 грн.

Починаючи з липня 2014 року по серпень 2015 року випадає період, а саме - з грудня 2014 року по лютий 2015 року, тобто 3 місяця, а це сума грошей за три місяця по 1000,27 гривень, що разом складає наступну суму грошей - 3000, 81 грн.

Крім цього судом встановлено, що потерпілому ОСОБА_3 страхові виплати, які, як вбачається з інформаційного листа були поновлені з 01.03.2015 року, не були виплачені останньому за період починаючи з моменту повторного, безпідставного припинення, а саме з листопада 2015 року по момент його смерті - січень 2018 року, включно, тобто ще 26 місяців.

Сума не виплачених грошей страхових виплат складає 26 міс. х 1000,27 грн. = 26 007,02 грн. Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 29 000,83 грн. (3000,81 грн. + 26 007,02 грн.). З урахуванням донарахованих страхових виплат з урахуванням індексу інфляції, які були зроблені Фондом соціального страхування, що підтверджується довідкою 122 № сума таких грошей складає по 73,23 грн. щомісячно й таким чином додаткова сума грошей які недоотримані, складає, починаючи з липня 2014 року по січень 2018 року, майже (42 міс. х 73,23) - 3 033,66 грн.

Розмір суми недоотриманих страхових виплат, потерпілим ОСОБА_3 складає - 32 034,49 грн.

Порядок нарахування та розмір зазначеної суми страхових виплат, недоотриманих ОСОБА_3 , відповідачем Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області не оспорюється.

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги про те, що відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області в м. Краснодоні не переміщено на територію України, та посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що з 01.09.2015 року щомісячні страхові виплати відділенням у Станично - Луганському районі були припинені у зв`язку із закінченням терміну дії довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції за № 920021076 від 12.03.2015 року, до уваги не приймаються.

По перше, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

По друге, постанова про припинення цих виплат Відділенням ВДФ у Станічно-Луганському районі Луганської області не виносилася.

По третє, у статті 2 цього Закону Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року, прийнятій у справі № 243/5697/16-ц та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, прийнятій у справі № 227/2802/16-ц.

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави зробити висновок, що ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке права закріплене за особою положеннями Закону № 1105-ХІV (з 01 січня 2015 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України.

Вищенаведені положення законодавства свідчать про те, що ОСОБА_3 мав право на нарахування та виплату страхових виплат не залежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території, оскільки останні є його майном в розумінні статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

20 вересня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду була ухвалена постанова у подібних правових відносинах по справі № 243/3505/16-ц за позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калінінському районі м. Горлівка Донецької області про стягнення невиплаченої одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат за період з 13 жовтня 2014 року по 13 жовтня 2015 року.

Правова позиція викладена в зазначеній постанові зводиться до того, що Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленій постанові ВСУ від 12 квітня 2017 року у справі 6-51 цс 17, та погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат.

Згідно зі ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Відтак, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції, установивши, що страхові виплати призначалися потерпілому ОСОБА_3 пожиттєво, постанова про припинення цих виплат відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Станично-Луганському районі не виносилася, дійшов обґрунтованого висновку про право позивача на недоотримані її померлим чоловіком ОСОБА_3 страхові суми у розмірі - 32 034,49 грн.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши у межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та прийняв законне рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Оскільки, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому згідно ст. 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: