Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7109/18 Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 53 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/7109/18 за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Галасюка Р.А. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в кінцевій редакції якого просив поновити його на посаді начальника охорони Відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна» та стягнути з відповідача 44835,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 22000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 19.09.2017 р. працював на посаді начальника охорони у ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна». 02.07.2018 року згідно наказу № 12-к був звільнений за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказане рішення відповідача вважає незаконним, оскільки в наказі № 12-к, вказана причина звільнення - відсутність на роботі (прогул) 23.06.2018 р., однак 23.06.2018 року була субота, що є на даному підприємстві вихідним днем. Наказ про те, що 23.06.2018 року на підприємстві є робочим днем виданий не був і для ознайомлення не надавався. З 15.06.2018 р. по 22.06.2018 року він знаходився на лікарняному, про що у нього було взято пояснення 25.06.2018р. на актах, які були складені керівництвом, і де також був акт 23-ім числом червня місяця 2018 року, де він не звернув уваги, що то була субота і в загальному пояснені написав, що був на лікарняному. Коли він приніс лікарняний, керівник, з особистих мотивів, використав даний факт для його звільнення, незважаючи на його пояснення і заперечення. Звільнення відбулося 02.07.2018р., коли він знаходився на лікарняному (з 26.06.2018р. по 06.07.2018р.). При цьому, відповідач при звільненні розрахунку з ним не провів.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 березня 2019 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на роботі у Відкритому акціонерному товаристві «Житомирський завод хімічного волокна» на посаді начальника охорони. Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна» на користь ОСОБА_1 44 835 грн. 00 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна» на користь ОСОБА_1 10 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги в сукупності зводяться до того, що звільнення позивача відбулося із дотриманням норм трудового законодавства, про що, зокрема, свідчать результати проведеної Управлінням Держпраці в Житомирській області позапланової перевірки щодо дотримання законодавчих та нормативно-правових актів на даному підприємстві у сфері трудових правовідносин.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві.

Відповідач до апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 19.09.2017 перебував у трудових відносинах із ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» і працював на посаді начальника охорони даного товариства.

Наказом в.о. голови правління ОСОБА_2 ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» № 12-К від 02 липня 2018 року начальника охорони вказаного товариства ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку з відсутністю на роботі (прогул) 23.06.2018 згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

Судом встановлено, що позивач не заперечував факт своєї відсутності на роботі 23 червня 2018 року, однак зазначив, що його відсутність пов`язана із тим, що 23.06.2018 року є суботою і цей день на підприємстві є вихідним.

Разом з цим, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 січня 2018 року №1-р «Про перенесення робочих днів у 2018 році» керівникам підприємств, установ та організацій для працівників, яким установлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями в суботу та неділю, рекомендовано перенести в порядку та на умовах, визначених законодавством, робочі дні, зокрема, робочий день 29.06.2018 року (п`ятниця) було перенесено на 23.06.2018 року (субота).

Частинами четвертою-п`ятою статті 67 КЗпП визначено, що з метою створення сприятливих умов для використання святкових та неробочих днів (стаття 73), а також раціонального використання робочого часу Кабінет Міністрів України не пізніше ніж за три місяці до таких днів може рекомендувати керівникам підприємств, установ та організацій перенести вихідні та робочі дні у порядку і на умовах, установлених законодавством, для працівників, яким встановлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Власник або уповноважений ним орган у разі застосування рекомендації Кабінету Міністрів України не пізніше ніж за два місяці видає наказ (розпорядження) про перенесення вихідних та робочих днів на підприємстві, в установі або організації, погоджений з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Вказаних вимог відповідач при застосуванні дисциплінарного стягнення не дотримався, оскільки матеріали справи не містять доказів існування наказу по Товариству про перенесення робочого дня з 29 червня 2018 року на 23 червня 2018 року та відомостей про ознайомлення з цим наказом позивача.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 23.01.2018 року у справі №273/212/16-ц з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Відтак, відповідачем не доведено в судовому порядку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося без порушення законодавства про працю і що його правомірно звільнено за п.4 ст. 40 КЗпП.

За наведених мотивів, висновки суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника охорони ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» є обґрунтованими та відповідають вимогам закону.

Окрім того звільнення позивача відбулось 02.07.2018 в період його тимчасової непрацездатності (а.с.9), що є порушенням ч.3 ст. 40 КЗпП України.

За змістом ст.235 КЗпП України, в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

При визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу районний суд виходив з розрахунку: 122 дні вимушеного прогулу (згідно вимог позивача (а.с.50-51) х 367,50 грн. середньоденного заробітку = 44835,00 грн.

Колегія суддів із зазначеним розрахунком погоджується.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст.23 ЦК України, розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Згідно з ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до маральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Суд першої інстанції вважав доведеним заподіяння моральної шкоди позивачу за наявності протиправної поведінки з боку роботодавця і у відповідності до ст. 237-1 КЗпП дійшов висновку про стягнення 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є завищеним та з урахуванням тривалості та обсягу моральних страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне зменшити розмір на відшкодування моральної шкоди з 10 000грн. до 3 000грн., змінивши рішення суду першої інстанції в цій частині.

В решті рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Посилання в апеляційній скарзі на результати проведеної Управлінням Держпраці в Житомирській області позапланової перевірки у ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» щодо дотримання законодавчих та нормативно-правових актів на даному підприємстві у сфері трудових правовідносин не стосуються предмету розгляду вказаної справи, оскільки перевірка проводилась щодо виплати працівникам всіх сум, що належать їм від підприємства, а не про законність звільнення з роботи позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну Відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 березня 2019 року змінити в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. Зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з Відкритого акціонерного товариства «Житомирський завод хімічного волокна» на користь ОСОБА_1 з 10 000 до 3 000 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.07.2019.

Головуючий Судді