Справа № 345/2316/18
Провадження № 22-ц/4808/798/19
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Юрчаком Л.Б. 2 квітня 2019 року в м. Калуші, повний текст якого виготовлено 12 квітня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів, списаних із зарплатної картки,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 02.10.2018 року просив суд визнати незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів з його зарплатної картки, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь безпідставно списані грошові кошти в сумі 18966,97 грн., 261,09 грн. процентів в розмірі облікової ставки НБУ за користування коштами, інфляційні втрати в сумі 38,73 грн., пеню та 5000 грн. моральної шкоди.

На підтвердження своїх позовних вимог посилався на те, що він, влаштувавшись на роботу, в березні 2018 року оформив карту для виплат в ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі перейменоване на АТ КБ «ПриватБанк»). Таким чином, згідно п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» став споживачем фінансових послуг відповідача.

Позивач зазначає, що отримавши в березні 2018 року заробітну плату, він довідався, що банком було одноособово стягнуто з його карткового рахунку грошові кошти у розмірі 50% від суми заробітку на погашення кредитної заборгованості.

При зверненні до відповідача позивач отримав відповідь банку про те, що з його картки списуються грошові кошти в рахунок погашення простроченої заборгованості, яка виникла через порушення ним умов кредитного договору, відповідно до якого йому у користування була надана платіжна картка «Універсальна». Крім того зазначено, що банк згідно з п. 1.1.3.2.12 Умов і правил надання банківських послуг має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта через невиконані зобов`язання перед банком.

З такими діями відповідача позивач не погоджується, вважає, що банк безпідставно почав проводити бездоговірне списання грошових коштів з належного йому поточного карткового рахунку, на якому знаходились кошти, отримані ним як заробітна плата, оскільки відповідач у своїх діях керується Умовами та Правилами надання банківських послуг, тоді як порядок списання коштів з рахунку клієнта регулюється ст. 1071 ЦК України, яка передбачає можливість такого списання виключно за розпорядженням клієнта. Позивач стверджує, що не надавав банку будь-якої згоди або розпорядження на списання грошових коштів з його карткового рахунку.

Крім того зазначає, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув (аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах викладена Верховним судом у постанові від 18.04.2018 року, справа №234/10860/16-ц). Враховуючи, що термін дії його картки «Універсальна» закінчився, а відповідачем не заявлялось претензії щодо погашення заборгованості, не подавалась позовна заява про стягнення боргу, то, відповідно, відповідач не мав права вимагати у позасудовому порядку повернення кредитних коштів.

Таким чином, позивач вважає, що банк не мав обґрунтованих законних підстав для примусового списання коштів з його карткового рахунку. Вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його права як споживача фінансових послуг, внаслідок яких відповідач отримав грошові кошти без достатньої правової підстави, а тому повинен їх повернути.

Також в своєму позові вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача він зазнав моральних страждань, які призвели до завдання йому моральної шкоди, яку він оцінює в 5000,00 гривень і просить стягнути з відповідача.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 в судовому засіданні зменшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача 18810,96 грн., які були незаконно списані з карткового рахунку позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, 261,09 грн. процентів в розмірі облікової ставки НБУ за користування коштами, інфляційні втрати в сумі 38,73 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 02.04.2019 року позов задоволено. Визнано незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів із зарплатної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти в сумі 18810,96 грн., 261,09 грн. процентів в розмірі облікової ставки НБУ за користування коштами, інфляційні втрати в сумі 38,73 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь Державної судової адміністрації України судові витрати у вигляді суми судового збору в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважають дане рішення таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначають, що підписавши анкету-заяву на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, позивач тим самим уклав з відповідачем договір-приєднання. Позивач погодився на укладення договору з позивачем та з Умовами та правилами надання банківських послуг, згідно яких банк мав право списувати кошти з рахунку позивача (п.п. 1.1.3.1.6; 1.1.3.2.12; 1.1.3.2.12.1).

Крім того, позивачем не заперечувалось, що між сторонами було укладено кредитний договір №б/н від 16.08.2007 року, а також те, що він дійсно допустив неналежне виконання своїх обов`язків за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості.

З огляду на наведене вважають, що банком правомірно відповідно до норм чинного законодавства та умов договору проведено списання коштів з рахунків позивача.

Просять скасувати рішення Калуського міськрайонного суду від 02.04.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскільки строк повернення споживчого кредиту, який отримано в 2007 році, минув на день отримання позивачем зарплатної картки, відповідач не мав права вимагати та стягувати з позивача кредит. Крім того, матеріали справи не містять доказів про те, що між сторонами укладався договір про надання банківських послуг, за якими позивачу було відкрито картковий рахунок на отримання заробітної плати, який би містив реквізити кредитного договору, передбачав реквізити рахунку, з якого має здійснюватись договірне списання коштів. Більше того, позивачем визнано тільки те, що заборгованість в сумі 3276,32 грн., з якою він не був згідний через донарахування йому 11.07.2009 року штрафу в розмірі 656,01 грн., існувала станом на 2009 рік, однак, позовна давність на її стягнення минула ще у 2012 році. Автоматичне списання коштів із заробітної картки позивача в сумі, що перевищує 50% від щомісячних надходжень на карту, негативно впливає на його матеріальний стан та позбавляє його можливості забезпечити своїй сім`ї достатній рівень матеріального забезпечення. На підставі наведеного просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви, відповідно до умов якого банк зобов`язався встановити ОСОБА_1 кредитний ліміт в розмір 5000 грн. на карту, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені договором (а.с. 163). Термін дії даної картки - до 03/2013 року (а.с. 144).

Згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 16.08.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , станом на 05.02.2019 року заборгованість позивача складає 40922,60 грн. (а.с. 164-166).

Встановлено також, що 13.03.2018 року позивач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та на його ім`я відповідачем відкрито картковий рахунок і видано картку для виплат (а.с. 162).

Згідно наданого позивачем розрахунку (а.с. 25) та сформованої банком виписки по картках (а.с. 81) із належної позивачу картки для виплат проводилося автоматичне списання грошових коштів, починаючи з 13 березня 2018 року по 17 серпня 2018 року на загальну суму 18810,96 грн.

Із відповіді на звернення позивача від 24.04.2018 року вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» мотивує списання грошових коштів з його рахунку пунктом 1.1.3.2.12 Умов і правил надання банківських послуг, який передбачає право банку проводити договірне списання з усіх рахунків клієнта відкритих в банку з метою погашення кредитної заборгованості, на які погодився позивач укладаючи договір з АТ КБ «ПриватБанк». Зазначають, що останнє погашення за кредитною карткою позивача було здійснено 16.07.2009 року в сумі 500 грн. Після цього залишилась заборгованість у розмірі 3276,32 грн. (а.с. 6-7).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк», не маючи розпорядження позивача (клієнта), рішення суду про стягнення коштів чи законних на це підстав, неправомірно автоматично списав кошти із зарплатної картки позивача для погашення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами частини 1 статті 627, статті 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положенням частини 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до положень частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно вимог статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставин, за яких банк має здійснити договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявністю договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника тощо). У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

В силу статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 стверджував, що не надавав банку згоду на списання грошових коштів з його карткового рахунку, на який зараховувалася заробітна плата.

Крім того, судом встановлено, що останній платіж, спрямований на погашення кредиту, позивачем було здійснено 16.07.2009 року (а.с. 6-7), строк дії картки закінчився 31.03.2013 року (а.с. 144), а нова картка на підставі вказаного кредитного договору позивачу не видавалася.

При цьому жодних відомостей про те, що банк звертався до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 16.08.2007 року суду не надано, а отже відповідне рішення суду, не підставі якого банк міг би списати кошти з рахунку клієнта, також відсутнє.

Таким чином, списання коштів з карткового рахунку позивача на погашення заборгованості за кредитом є таким, що здійснене без урахування змісту зазначених вище норм права.

Що стосується доводів апеляційної скарги банку про те, що згідно з п. 1.1.3.1.6; 1.1.3.2.12; 1.1.3.2.12.1 Умов і правил надання банківських послуг банк мав право на таке списання коштів з рахунку позивача, то слід зазначити наступне.

У постанові від 22 березня 2017 року по справі №6-2320цс16 Верховний Суд України, розглядаючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначив, що Умови та тарифи не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач згідно Умов, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Для підтвердження своєї позиції банком надано витяг з Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 167-200), однак, такі не містять підпису позивача. Так, судом при розгляді цієї справи не встановлено які саме Умови та правила є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору від 16.08.2007 року і на які погодився позивач, а також, що саме на ці Умови посилалось АТ КБ «ПриватБанк», надаючи 24.04.2018 року відповідь ОСОБА_1 із посиланням на пункт 1.1.3.2.12 Умов, яким передбачено право банку списувати грошові кошти із його рахунків, які відкриті у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 6-7).

Наведене узгоджується також із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.04.2018 року по справі №234/10860/16-ц.

Щодо тверджень апелянта про те, що позивачем не заперечувався факт укладення між ним та відповідачем кредитного договору б/н від 16.08.2007 року, а також, що він дійсно допустив неналежне виконання своїх зобов`язань за даним договором, що призвело до виникнення простроченої заборгованості, то слід зазначити, що такі не можуть свідчити про правомірність дій банку щодо списання коштів на погашення заборгованості по даному договору із зарплатної картки позивача.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 , на який зараховувалася заробітна плата, було здійснено АТ КБ «ПриватБанк» без достатніх на те правових підстав, а тому з відповідача підлягають стягнення на користь позивача списані грошові кошти, проценти в розмірі облікової ставки НБУ за користування коштами та інфляційні втрати.

Сума безпідставно утриманих коштів відповідачем не заперечувалася, іншого розрахунку з даного приводу ним представлено не було.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення, ухваленого у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 2 квітня 2019 року без змін.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 2 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 липня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко