Номер провадження: 22-ц/813/2420/19
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

з участю секретаря - Чепрас ВА.І.

за участю: представника ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07 червня 2018 року (одноособово суддя Середа І.В.) у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коваленка Василя Олександровича та заступника начальника Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Войтенка Валентина Вікторовича, заінтересована особа стягувач ОСОБА_2 ,

II. ОПИСОВА ЧАСТИНА

13.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії начальника Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коваленка В.О. (далі-держвиконавець ВДВС 1) та заступника начальника Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Войтенка В.В. (далі-держвиконавець ВДВС 2) у виконавчому провадженні № 110/2 від 30.11.2015 року і просив: визнати неправомірними дії держвиконавця ВДВС 1 з підпису заявки від 12.07.2016 року №30889 на реалізацію арештованого майна ОСОБА_1 - Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 ; скасувати заявку від 12.07.2016 року вих. №30889 за підписом держвиконавця ВДВС 1 на реалізацію арештованого майна у ВП №49502985 від 30.11.2015 року; визнати неправомірними дії держвиконавця ВДВС 2 у виконавчому провадженні № 110/2 від 30.11.2015 року (№ за ЄДРВП 49502985) зі складання акту опису й арешту майна від 14.04.2016 року; скасувати акт опису й арешту майна від 14.04.2016 року у ВП №49502985 від 30.11.2015 року, складений держвиконавцем ВДВС 2.

Скарга ОСОБА_1 обґрунтована наступним.

Дії держвиконавців ВДВС 1 та 2 є протиправними, вчиненими не на підставі закону, поза межами наданих повноважень та у незаконний спосіб, які порушили його права.

17.04.2014 року держвиконавець ВДВС 2 відкривав виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення з нього грошових коштів у виконавчому провадженні № 110/2 від 30.11.2015 року (№ за ЄДРВП 44039178). Постановою держвиконавця ВДВС 2 від 03.09.2014 року накладено арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а постановою від 18.11.2015 року виконавчий лист повернутий до суду без виконання з підстав ст. 48 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження».

30.11.2015 року держвиконавець ВДВС 2 за заявою стягувача відкрив виконавче провадження про стягнення з нього грошових коштів у виконавчому провадженні № 110/2 від 30.11.2015 року (№ за ЄДРВП 49502985). 30.11.2015 року держвиконавець ВДВС 2 також прийняв постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна боржника на підставі постанови у ВП №44039178), а 04.01.2016 здійснив вихід на місце проживання боржника, про що складено акт.

14.04.2016 року держвиконавець ВДВС 2 склав акт опису та арешту майна Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , при цьому, опис складався на підставі технічної документації без виходу на місце, з передачею майна стягувачу ОСОБА_3 і з порушенням ст. 57 ч.2 абз. 7 Закону України «Про виконавче провадження» щодо строків складання такого акту, оскільки опис та арешт майна здійснено через 2 роки, 1 рік, 5 місяців та 3 місяці з часу отримання інформації про місцезнаходження майна.

Опис та арешт майна стосується лише рухомого майна, оскільки неможливо обмежити право користування квартирою, в якій мешкають особи, і, як наслідок, неможливо передати на реалізацію описану й арештовану квартиру.

Закон не передбачає одночасного складання постанови про арешт майна та акту опису майна, як зробив держвиконавець ВДВС 2 (03.09.2014 року виніс постанову про арешт майна і 14.04.2016 року склав акт опису та арешту того ж самого майна, при цьому, копія акту опису та арешту майна боржнику не видана, оскільки боржник був відсутні, а акт складався у службового кабінеті держвиконавця.

Держвиконавець ВДВС у ВП №49502985 мав інформацію з ПФУ про місце роботи боржника, однак не направив запит за місцем роботи боржника для з`ясування питання про заробітну плату.

У порушення ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», держвиконавець ВДВС 2 не звертався до суду із поданням про звернення на частку майна боржника.

12.07.2016 року за підписом держвиконавця ВДВС 1 подана заявка на реалізацію арештованого майна у ВП №49502985 від 30.11.2015 року, однак поданий пакет документів не відповідав вимогам Закону України «Про виконавче провадження», п.3 розділу 1, п.2 розділу ІІ, п. 3,8 розділу ІІІ Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.12.2015 року №2710/5, зареєстрованого МЮУ 23.12.2015 року за №1620/28065, чинного станом на 2016 рік.

У квартирі боржника зареєстрована мати боржника ОСОБА_4 , квартиру здано в оренду адвокату Шевченко М.В., зазначена інформація держвиконавцем ВДВС 2 була внесена до ВП №49502985 від 30.11.2015 року і не була повідомлена організатору електронних торгів.

У порушення ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» держвиконавець призначив стягувача зберігачем нерухомого майна боржника, не отримавши від останнього письмової відмови від прийняття арештованого майна на зберігання. Фотозйомка нерухомого майна не проводилась, оскільки опис та арешту майна складався у службовому кабінеті.

При наявності грубих порушень Закону України «Про виконавче провадження» держвиконавець ВДВС 1 не виявив їх, не визначив їх перелік та не встановив строк для їх усунення, крім цього, заявка на торги була подана нарочно.

Заявка на реалізацію арештованого майна подавалася у ВП №49502985 від 30.11.2015 року у якому не приймалась постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження з внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ВП №42123076 від 17.02.2014 року закінчено 11.03.2014 року і не поновлювалось).

Тому у ВП №49502985 від 30.11.2015 року нерухоме майно боржника є вільним від заборони його відчуження та арешту, оскільки обтяження не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому нерухоме майно не є таким, на яке звернуто стягнення та не є таким, що могло бути передане на торги.

Рішення суду про позбавлення боржника житла відсутнє. У виконавчому провадженні виконувалось рішення про стягнення грошових коштів, а не про звернення стягнення на квартиру.

В письмових запереченнях на скаргу представник ВДВС просив відмовити у задоволенні скарги боржника ОСОБА_1

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

ОСОБА_1 не погодився із ухвалою суду від 07.06.2018 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає:

Суд порушив абз. 7 ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», відповідного до якого проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше 1 місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна. Інформація отримана 17.07.2014 року, а суд встановив, що інформація надійшла до ВДВС 07.04.2016 року, однак висновок суду суперечить фактичним обставинам.

Судом встановлено, шо частка боржника у квартирі визначена і складає Ѕ частину, у зв`язку з чим, на думку суду, нема необхідності для звернення державного виконавця до суду. Судом не застосована ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої, якщо боржник володіє спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Суд не дав оцінку доводам щодо порушення Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, зокрема, не враховано п. 2 розділу II Порядку до якого заявка на реалізацію арештованого майна повинна містити необхідні дані, у тому числі відомості про чинні обтяження майна згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна або інформаційними довідками з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек.

Відповідно до п. 4.1.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, опис та арешт майна стосується лише рухомого майна, оскільки неможливо право користування квартирою, в якій мешкають особи, тому неможливо передати на реалізацію описану й арештовану актом державного виконавця квартиру. Копія акту опису та арешту майна боржнику не видавалась, при складанні акту боржник не був присутнім, зазначений акт складений на робочому місці державного виконавця, оскільки боржник був відсутнім при описі та арешті свого майна.

Заявка на реалізацію арештованого майна подавалася у ВП 49502985 від 30.11.2015 року, тоді як провадження у ВП 42123076 від 17.02.2014 року закінчено 11.03.2014 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі, зазначене виконавче провадження не поновлювалося і не приєднане до ВП 49502985 від 30.11.2015 року.

У ВП 49502985 від 30.11.2015 року постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження з внесенням відповідних даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не приймалась, обтяження нерухомого майна взяте з іншого виконавчого провадження, не пов`язаного з тим, в рамках якого майно передано на торги, тому у ВП 49502985 від 30.11.2015 року нерухоме майно боржника є вільним від заборони його відчуження та арешту, оскільки обтяження не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Держвиконавець ВДВС 1, держвиконавець ВДВС 2 і стягувач ОСОБА_2 не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні скарги виходив з недоведеності скарги, при цьому, недоліки, встановлені судом при складанні заявки та акту не впливали на результати проведення торгів та не вказують на порушення прав і свобод боржника (а.с. 203-206 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Між сторонами виникли правовідносини з примусового виконання судового рішення, які регулюються нормами ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження».

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ч.1 ЦПК України).

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки (ст. 18 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження»).

З матеріалів справи вбачається наступне.

17.04.2014 року держвиконавець ВДВС 2 відкрив виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення зі ОСОБА_1 грошових коштів у виконавчому провадженні № 110/2 від 30.11.2015 року (№ за ЄДРВП 44039178). Постановою держвиконавця ВДВС 2 від 03.09.2014 року накладено арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.52,53 т.1).

Постановою від 18.11.2015 року виконавчий лист повернутий до суду без виконання з підстав ст. 48 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження».

30.11.2015 року держвиконавець ВДВС 2, за заявою стягувача, повторно відкрив виконавче провадження щодо стягнення зі ОСОБА_1 грошових коштів у виконавчому провадженні № 49502985 (а.с. 45,46 т.1).

30.11.2015 року держвиконавець ВДВС 2 прийняв постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження і отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна боржника на підставі постанови від 03.09.2014 року у ВП №44039178 (а.с.53-55 т.1).

04.01.2016 державний виконавець здійснив вихід за місцем реєстрації боржника і встановив, що останній не проживає за місцем реєстрації, про що складено акт (а.с.73-77 т.1).

07.04.2016 року з КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» державний виконавець отримав копію технічного паспорту і копію свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а 14.04.2016 року держвиконавець ВДВС 2 склав акт опису та арешту майна Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 100-109 т.1).

Арешт на майно боржника накладається державним виконавцем, у тому числі, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, а також проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. При цьому, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна (ст. 57 ч.2 п.п.1-3 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час прийняття постанови).

Майно, на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі-зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису (ст. 59 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час прийняття акту).

Зважаючи на те, що акт опису та арешту майна Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 складено в межах виконавчого провадження №49502985 і з дотриманням строків, передбачених ст. 57 ч.3 п. 3 Закону України «Про виконавче провадження», чинне на час складання акту законодавство не забороняло передавати на зберігання нерухоме майно стягувачу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність скарги в частині визнання неправомірними дій держвиконавця ВДВС 2 у виконавчому провадженні № 49502985 від 30.11.2015 року в частині складання акту опису й арешту майна від 14.04.2016 року.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця (ст. 379 ч.1 ЦПК України у редакції, чинній станом на час вчинення виконавчих дій у ВП №49502985).

Згідно витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 03.08.2006 року, з 2006 року є відомості про те, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.52,53 зворот,54 т.1).

За таких обставин, суд правильно виходив з того, що частка боржника в квартирі визначена і складала Ѕ частину спірної квартири. Зазначена частка, у встановленому законом порядку, зареєстрована, а тому були відсутні підстави для звернення державного виконавця до суду із заявою у порядку ст. 379 ЦПК України.

Заявка на реалізацію арештованого майна повинна містити дані, передбачені п.2 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.12.2015 року №2710/5, зареєстрованого МЮУ 23.12.2015 року за №1620/28065, чинного станом на 2016 рік (далі-Порядок).

12.07.2016 року, за підписом держвиконавця ВДВС 1, подана заявка на реалізацію арештованого майна у ВП №49502985 від 30.11.2015 року (а.с.127 т.1).

Відповідно до п.3 розділу 1 Порядку, взаємодія органів державної виконавчої служби та Організатора щодо реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, у тому числі надсилання документів та повідомлень, передбачених Порядком, здійснюється через особисті кабінети ДВС та Департаменту ДВС в Системі.

Доставка документів і повідомлень, передбачених Порядком, нарочним або кур`єрською службою дозволяється виключно у разі наявності технічних підстав, що унеможливлюють роботу Системи більше ніж на 24 години, до відновлення її працездатності.

Представником ВДВС у суді першої інстанції зазначалось, що особистий кабінет відділу не функціонував, через що заява на реалізацію арештованого майна була підписана власноруч начальником ВДВС і доставлена до ДП «Сетам», про що є відповідна відмітка.

08.08.2016 року відбулися електронні торги з продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , а 17.08.2016 року держвиконавцем ВДВС 2 складено акт про реалізацію арештованого майна (а.с.153-155, 160 т.1).

18.08.2016 року держвиконавцем ВДВС 2 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №49502985 (а.с.164 т.1).

Колегія суддів, зважаючи на викладене, погоджується з висновком суду, що відсутність даних про стан арештованого майна на час його реалізації, наявність заборони відчуження майна від 03.09.2014 року у державному реєстрі не є підставою для визнання неправомірними дій держвиконавця ВДВС 1 в частині підписання останнім заявки від 12.07.2016 року №30889 на реалізацію арештованого майна, оскільки зазначені обставини жодним чином не вплинули на проведення торгів.

Доводи представника ОСОБА_1 у скарзі про те, що: суд порушив ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» стосовно того, що проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше 1 місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна; судом не застосована ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої, якщо боржник володіє спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця; суд не надав оцінку доводам щодо порушення Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів; заявка на реалізацію арештованого майна подавалася у ВП 49502985 від 30.11.2015 року, тоді як провадження у ВП 42123076 від 17.02.2014 року закінчено 11.03.2014 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі, зазначене виконавче провадження не поновлювалося і не приєднане до ВП 49502985 від 30.11.2015 року, - не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції перевірив доводи ОСОБА_1 стосовно дотримання строків опису майна боржника, необхідності визначення частки майна боржника, і з врахуванням встановленого, дійшов обґрунтованого висновку, що опис майна боржника був проведений в місячний строк, як визначено ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час проведення опису, і, оскільки Ѕ частка права власності боржника на арештоване майно, у встановленому законом порядку, була зареєстрована за боржником, у державного виконавця не було підстав для звернення до суду із заявою у порядку ст. 379 ЦПК України в редакції, чинній станом на 2016 рік.

Відсутність даних про стан арештованого майна на час його реалізації, а також наявність заборони відчуження майна на підставі постанови від 03.09.2014 року у ВП №42123076, у даному випадку, не є підставою для визнання неправомірними дій державного виконавця в частині підписання заявки від 12.07.2016 року №30889 на реалізацію арештованого майна, оскільки зазначені обставини жодним чином не вплинули на проведення торгів.

Твердження апелянта про те, що ВП №42123076 від 17.02.2014 року закінчено 11.03.2014 року з підстав п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», не заслуговують на увагу, оскільки по-перше, не підтверджені належними доказами, і, по-друге, на мають правового значення через те, що 30.11.2015 року держвиконавець ВДВС 2, за заявою стягувача, повторно відкрив виконавче провадження № 49502985 щодо стягнення з боржника грошових коштів.

Разом з тим, постанова від 03.09.2014 року у ВП №42123076 про накладення арешту на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , не зважаючи на те, що ВП №42123076 було закінчено у 2014 році, у встановленому законом порядку, станом на 3011.2015 року і на 08.98.2016 року, скасовано не було.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а ухвалу суду залишає без змін.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 371 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 22.07.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков