Справа № 439/1659/18 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/1847/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючої - судді Курій Н.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

за секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Микитюка С.М. та представника Фермерського господарства «Сокіл» - Онищука Т.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 07 травня 2019 року, постановлене в складі головуючої - судді Бородійчук О.І.,

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою, в якій після уточнення позовних вимог просила постановити рішення, яким розірвати договір оренди земельної ділянки, площею 1.9054 га, укладений між її покійним батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і Фермерським господарством «Сокіл» 2 лютого 2012 року і зареєстрований Відділом Держземагенства у Бродівському районі 18 грудня 2012 року за № 05968; зобов`язати відповідача повернути їй земельну ділянку, площею 1.9054 га., яка розташована на території Паликорівської сільської ради Бродівського району Львівської області; стягнути з відповідача в її користь орендну плату за землю за 2017 рік в сумі 1339 гривень 15 копійок і орендну плату за 2018 рік в сумі 1339 гривень 15 копійок; стягнути з відповідача пеню за кожний день прострочення сплати орендної плати на 2017 рік, за 2018 рік і 50 днів 2019 року на загальну суму 555 гривень 75 копійок і пеню за кожний день прострочення орендної плати за 2018 рік, за 50 днів 2019 року на суму 66 гривень 96 копійок; стягнути з відповідача в її корить моральну шкоду в сумі 10000 (десять) тисяч гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідач порушує умови договору оренди земельної ділянки від 02 лютого 2012 року, а саме, не заплатив орендної плати за землю за 2017 та 2018 роки.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 07 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позову повністю.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 07 травня 2019 року оскаржила ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та не відповідає фактичним обставинам справи. Вважає, що твердження суду про недотримання нею вимог ЗУ «Про оренду землі» та вимог Земельного кодексу України, зокрема щодо відсутності доказів про письмове попередження відповідача про набуття нею права власності на земельну ділянку не відповідає дійсності. Посилається на те, що у матеріалах справи знаходиться письмове повідомлення із зазначенням усіх реквізитів від її імені про те, що відбувся перехід права власності на земельну ділянку від її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в її користь та дане письмове повідомлення відповідач отримав 28 серпня 2018 року особисто. Стверджує, що зазначене повідомлення судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення не було взято до уваги та такому не надано жодної правової оцінки. Звертає увагу на те, що відповідач сплатив орендну плату за 2015-2016 роки їй особисто, що підтверджує його обізнаність про те, що власником земельної ділянки є вона, а не її покійний батько.

Просить скасувати рішення Бродівського районного суду Львівської області від 07 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскарженого рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували належне виконання покладених на неї ст. 148-1 Земельного кодексу України та ст. 31 Закону України «Про оренду землі» обов`язків щодо письмового повідомлення користувача земельної ділянки про набуття нею права власності на земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що 02 лютого 2012 року між ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Сокіл» було укладено договір оренди землі, за яким (п. 1,2, 7, 8, 10 Договору) орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, площею 1,9054 га строком на 10 років та з виплатою орендної плати у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 1339,15 грн., яка вноситься до 31 грудня кожного року (арк. спр. 17-18).

Договір оренди зареєстрований Відділом Держземагенства у Бродівському районі 18 грудня 2012 року за № 05968 (арк. спр. 16).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 01 вересня 2014 року (арк. спр. 9).

Після смерті ОСОБА_2 право власності на вищевказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 29 липня 2016 року приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Кривіцькою М.А. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (арк. спр.10, 11).

За загальними приписами ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення ( ч.1.ст. 1225 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Спірним договором не передбачено умови про те, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи є підставою для зміни умов або припинення договору, зокрема відповідно до п. 38 Договору оренди земельної ділянки, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 148-1 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди щодо такої земельної ділянки.

Частиною 3 ст. 148-1 ЗК України передбачено, що особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

Обґрунтування позовних вимог неналежним виконанням умов Договору земельної ділянки щодо сплати орендної плати за 2017 та 2018 роки є безпідставним у зв`язку з наступним.

За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. Сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини (п. 39 та п. 40 Договору оренди земельної ділянки).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що керівник ФГ «Сокіл» звертався до позивача із пропозицією надати документи, що підтверджують набуття нею права власності на земельну ділянку та відповідно отримати орендну плату за землю. (арк. спр. 54)

Представник відповідача в суді першої інстанції зазначав, що 18 грудня 2018 року ФГ «Сокіл» надіслало позивачу двома поштовими грошовими переказами орендну плату за 2017 та 2018 роки у розмірі 1616,00 грн. кожен. Згадані грошові перекази відповідач не забрала із поштового відділення, у зв`язку із чим вони були повернуті ФГ «Сокіл». 12 лютого 2019 року ФГ «Сокіл» повторно надіслало позивачу орендну плату за оренду земельної ділянки за 2017 та 2018 роки у сумі 3232,00 грн. Крім цього, ФГ «Сокіл» письмово зверталось до позивача із пропозицією внесення змін чи доповнень до договору оренди.

Зазначені факти підтверджуються доданими до матеріалів справи копіями відомостей про нарахування та виплату орендної плати, письмових повідомлень ФГ «Сокіл» на адресу позивача, квитанцій про поштові грошові перекази. (арк. спр. 52-60)

Крім цього, представник позивача в суді першої та апеляційної інстанції підтвердив, що на час розгляду справи судом позивач повністю отримала орендну плату за 2017 та 2018 роки, включаючи пеню.

Відтак, ураховуючи, що умовами спірного договору оренди передбачено обов`язок орендаря сплачувати орендну плату ОСОБА_2 , а спадкоємець не виконала свого обов`язку щодо інформування орендаря про перехід до неї права власності на орендовану земельну ділянку у визначений законом строк, не має підстав вважати, що право позивача на своєчасне отримання орендної плати було порушене з вини орендаря.

Наведене спростовує вину відповідача у несплаті орендної плати, а відтак, наявність підстав для розірвання договору оренди між сторонами.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на наявність у матеріалах справи письмового повідомлення відповідача із зазначенням усіх реквізитів від імені апелянта про те, що відбувся перехід права власності на земельну ділянку та отримання такого відповідачем 28 серпня 2018 року є безпідставними у зв`язку з наступним.

Частиною 3 ст. 148-1 ЗК України передбачено, що особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на спірну земельну ділянку 29 липня 2016 року.

Повідомлення, на яке посилається в апеляційні скарзі апелянт не підтверджує дотримання місячного строку, встановленого ч. 3 ст. 148-1 ЗК України, оскільки в такому відсутня дата його складення та відсутні відомості про дату його направлення відповідачу. Натомість, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, на яке також посилається апелянт, підтверджує порушення зазначеного строку, оскільки отримання поштового відправлення датується 28 серпням 2018 року, тобто більше ніж через 2 роки з моменту переходу права власності на земельну ділянку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Бродівського районного суду Львівської області від 07 травня 2019 року належить залишити без змін.

Керуючись п.1.ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.