Провадження № 22-ц/4808/804/19
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представників: ОСОБА_1 адвоката Яша П.К.;

ОСОБА_2 . ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на частку у майні подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Домбровської Г.В. в м.Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/8 частку у майні подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,23 кв.м. Згідно договору купівлі- продажу від 05 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Біланюком С.М. за реєстровим номером №Д-74 ? вказаної квартири оформлена на ОСОБА_5 , сина ОСОБА_6 , а інша ? на Біляк Л ОСОБА_8 . 12 лютого 2002 року ОСОБА_6 згідно договору дарування частини квартири, за згодою ОСОБА_2 , подарувала їхній спільній доньці ОСОБА_4 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що у спільній власності подружжя перебуває 1/4 квартири АДРЕСА_1 , просить поділити як спільну власність подружжя двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,23 кв.м шляхом визнання за ним права власності на 1/8 даної квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/8 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,23 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 275,60 грн.

На дане рішення представник ОСОБА_6 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з закриттям провадженням у справі, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, 18 лютого 2002 року ОСОБА_2 подав заяву про закриття провадження у справі за його позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку з відмовою від позову. Таким чином, спір з приводу даної квартири вирішено в добровільному порядку, що підтверджується ухвалою Івано-франківського міського суду від 18 лютого 2002 року про закриття провадження у справі. Як доказ добровільного вирішення спору надано копію договору дарування від 13 лютого 2002 року ? частини квартири спільній дочці ОСОБА_9 Х ОСОБА_10 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_6 Яш П ОСОБА_11 . підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що станом на час розгляду справи у спільній сумісній власності подружжя Позивача та Відповідача залишається 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . В матеріалах справи відсутні належні доказів, які б спростовували висновок суду щодо режиму спільної сумісної власності подружжя на належну ОСОБА_6 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Суд враховуючи закріплений сімейним законодавством принцип рівності часток подружжя, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та визнав за ним права власності на 1/8 частину даної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.4)

Згідно договору купівлі-продажу від 15 лютого 2000 року ОСОБА_6 та від імені свого сина ОСОБА_5 купила в рівних долях квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6).

В подальшому ОСОБА_6 за згодою ОСОБА_12 , розпорядилася спільною сумісною власністю подружжя шляхом дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 їхній спільній з Позивачем доньці ОСОБА_4 (а.с.7).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (надалі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Судами встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, ЦК УРСР який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий введенням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Частиною першою статті 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Установивши відсутність домовленості між сторонами про поділ майна за взаємною згодою, суди правильно вважали, що цей спір підлягає вирішенню у судовому порядку.

Положеннями частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судом, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідачка чи її представник не заперечували про належність ? частини спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності й самому ж договорі купівлі-продажу спірної квартири покупцем зазначено ОСОБА_6 яка на час його укладення перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що квартира ? частина квартири АДРЕСА_1 належить подружжю на праві спільної сумісної власності та правильно визнав право власності позивача на 1/8 частину цієї квартири.

Представник відповідачки не заперечує того, що ? частина квартири АДРЕСА_1 належить сторонам у справі як колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Разом з тим, в апеляційній скарзі представник відповідачки ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з підстав, предбачених ч.1 ст.255 ЦК України, посилаючись на те, що є рішення суду від 18 лютого 2002 року, яке набрало законної сили між тими сторонами і про той же предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені статтею 255 ЦПК України.

Так, відповідно до п.3 ч.1ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Судом встановлено, що у справі №2-2321/2002 ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2002 року закрито провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання права власності на1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

У цій справі ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, позови не є тотожними, оскільки в них одночасно не збігаються сторони, предмет спору, тобто позови не повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу та матеріально-правовими вимогами.

Отже, не можна вважати, що між сторонами вже був вирішений спір про той самий предмет і позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський