Єдиний унікальний номер 243/538/19 Номер провадження 22-ц/804/1785/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Розпутько Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2019 року у цивільній справі № 243/538/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації при звільненні та середнього заробітку (суддя першої інстанції Гусинський Михайло Олегович), -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації при звільненні та середнього заробітку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з 27 вересня 2007 року вона працевлаштувалась до ДП «Донецька залізниця» та почала свою трудову діяльність з посади оператора станційного технологічного центру обробки поїзної інформації.

З 08 липня 2016 року прийнята до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниці».

Згідно до наказу (розпорядження) № 4632/ДН-ос від 10 липня 2017 року вона була звільнена з 17 липня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

Проте, після звільнення із нею не було проведено повного розрахунку, а саме: роботодавець не розрахувався із нею по заборгованості із заробітної плати за період з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, не було виплачено компенсацію за 76 днів щорічної відпустки, що також відображено в наказі від 10 липня 2017 року, а також вихідну допомогу у розмірі не менше середнього заробітку у відповідності до положень ст. 44 КзпП України.

В той же час роботодавець відмовляється як у добровільній виплаті вказаних грошових сум, так і в наданні довідки про розмір заборгованості по заробітній платі без жодного обґрунтування причин цього.

Вказані обставини і стали приводом для звернення до суду із вказаним позовом.

Позивач просила суд першої інстанції стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 7760,91 грн., заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку у розмірі 5405,71 грн., компенсацію за невикористані 76 днів щорічної відпустки у розмірі 11775,83 грн., середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року і по день ухвалення судом рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів у розмірі 194,04 грн. за 1 день.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації при звільненні та середнього заробітку задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 13591,20 грн., заборгованість за невикористані 76 днів відпустки у розмірі 14747,04 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 6715,17 грн., а усього 35053,41 грн.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з 35053,41 грн., податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подав апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до Донецького апеляційного суду 06 червня 2019 року.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин.

Відповідач просив Донецький апеляційний суд скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2019 року по справі № 243/538/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 07 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та надано позивачу по справі строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі до 17 червня 2019 року.

Копії ухвал про відкриття апеляційного провадження учасниками справи отримані (а.с. 176,177,178), копія апеляційної скарги відповідача позивачем по справі отримана (а.с. 176). Відзив на апеляційну скаргу від позивача по справі до Донецького апеляційного суду не надійшов.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24 червня 2019 року справу призначено до розгляду на 24 липня 2019 року.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» не з`явився, був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 184-185).

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явилася, була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 184).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 94 КЗпПУ передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпПУ, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства.

Частково задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції послався на те, що позивачем підтверджено наявність заборгованості з виплати заробітної плати за березень 2017 року в розмірі 5 105,62 грн.; квітень 2017 року - 3 270,18 грн.; травень 2017 року в розмірі 3 837,09 грн.; червень 2017 року - 822,67 грн.; липень 2017 року - 22 017,85 грн., а всього 35 053,41 грн. (а.с. 28, 29, 30, 31, 32).

З вказаним висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він є обґрунтованим і підтверджується матеріалами справи.

Статтею 110 КЗпПУ передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Згідно з наказом від 17.03.2017 року № 236/ДНД структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі територією, встановлено простій з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції (а.с. 35-36).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що додані позивачем до позовної заяви копії табелів обліку робочого часу визивають сумнів у їх дійсності та вірності, оскільки оригінали зазначених табелів у відповідача відсутні та перебувають на непідконтрольній території, що виключає можливість перевірки їх достовірності, є безпідставними, оскільки як вбачається із частини 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Апеляційний суд вважає, що позивач надала до суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції помилково не застосував Науково - правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 до вимоги про стягнення заробітної плати, в якому ретельно описуються всі події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати, і що з 20 березня 2017 року немає можливості у відповідача виконувати зобов`язання перед працівниками згідно ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпПУ, є безпідставними, оскільки Науково-правовий висновок підтверджує події, які відбуваються в Україні в зоні проведення АТО (ООС), який в сукупності з іншими доказами, що маються в матеріалах справи, підтверджують відсутність вини відповідача в несвоєчасному розрахунку з робітниками внаслідок вказаних подій.

Що стосується виплати заробітної плати, то відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпПУ, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в розпорядженні відповідача відсутні накази про надання відпусток позивачу, з яких можливо було б встановити кількість днів відпустки, які не були використані позивачем та які б підлягали компенсації в зв`язку зі звільненням, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи є розрахунок заробітної плати позивача ОСОБА_1 за липень 2017 року, з якого вбачається, що підлягає компенсації за невикористані 76 днів відпустки 14747,04 грн. (а.с. 32).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2019 року і задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 24 липня 2019 року

Суддя: О.Д.Канурна