Справа № 214/6355/18
2/214/401/19
11 червня 2019 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого судді Чернової Н.В.,
при секретарі судового засідання Звада Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу №214/6355/18 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в інтересах малолітніх ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» (узвіз Кодацький, буд.2, м. Дніпро) про стягнення страхової виплати в зв`язку зі смертю застрахованої особи, -
Ухвалою суду від 08.01.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження (а.с.54-55).
Ухвалою від 14.03.2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.170-171).
Інших процесуальних дій судом не вчинялось.
Позивач до суду не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, у разі неявки відповідача, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.
У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення представника відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд, зі згоди позивача, вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, з урахуванням позицій сторін, суд встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини та прийшов до наступних висновків.
Смерть ОСОБА_4 підтверджується, також, довідкою про причину смерті від 29.01.2015 року, копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 31.01.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №16 та лікарським свідоцтвом про смерть №6 від 29.01.2015 року, виданого Ямпільським районним відділенням бюро судово-медичної експертизи Вінницької обласної ради (а.с.15, 16, 79).
Вироком Ямпільського районного суду вінницької області від 15.10.2015 року винуватця ДТП ОСОБА_6 було засуджено за ч.1 ст.135, ч.3 ст.286 КК України до остаточного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки (а.с.22-31).

Вказаний вирок було скасовано апеляційним судом Вінницької області та 12.02.2016 року ухвалено свій вирок, яким ОСОБА_6 було засуджено за ч.1 ст.135, ч.3 ст.286 КК України до остаточного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки (а.с.32-39).

Окрім того, постраждалий від ДТП ОСОБА_4 мав двох малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , відповідно, виданими відділом реєстрації актів цивільного стану Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області (а.с.43, 44).

Рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради №127 від 18.03.2015 року, ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітніми ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.42).

Також, відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 20.03.2018 року, виданих державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області Бешинською Г.А., спадкоємцями майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 є його малолітні діти: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.40, 41).

Як видно з копії заяви, долученої позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи, остання 02.02.2015 року звернулась до ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» з проханням виплатити їй страхове відшкодування у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 (а.с.18).

За результатами складеного ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» страхового акта №Z1512PB7000024 від 12.02.2015 року, страховик відмовив ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що нею не надані відповідні документи, зазначені в п.3.3 Умов страхування (а.с.82-83).

Після вказаної відмови страховика, 03.05.2017 року ОСОБА_1 повторно звернулась до ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» з проханням виплатити їй страхове відшкодування у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , але 04.05.2017 року ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» знову було складено страховий акт №Z1743PB700001Т, відповідно до якого їй знову було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що нею не надані відповідні документи, зазначені в п.3.3 Умов страхування (а.с.94-95).

Разом з цим, на протиріччя зазначеному вище страховому акту від 04.05.2017 року, ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ», достовірно знаючи про смерть ОСОБА_4 та про те, що за страховим відшкодуванням звернулась опікун його малолітніх дітей, 04.05.2017 року направило на ім`я померлого ОСОБА_4 лист, відповідно до якого йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з порушенням ним терміну повідомлення страховика про настання події (а.с.19).

Також, 17.04.2018 року, після звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою, ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» складено третій страховий акт №INGS1737578, на підставі якого прийнято рішення про виплату суми страхового відшкодування у розмірі 24940,00 грн. на рахунок ОСОБА_4 № НОМЕР_4 , що підтверджується відомістю розподілу масових виплат та платіжним дорученням №1 від 17.04.2018 року на суму 76307,02 грн. (а.с.113-114, 115-116, 117).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, щоне зважаючи на виконання нею всіх необхідних дій, передбачених, як діючим законодавством, так і укладеним договором страхування, відповідачем ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» безпідставно було відмовлено їй у виплаті страхового відшкодування. Перевіряючи обґрунтованість таких тверджень позивача, в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Як слідує зі ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч.1 ст.990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Як встановлено судом, з урахуванням наявних у матеріалах справи документів, зокрема, відзиву відповідача на позовну заяву, ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» фактично визнав безпідставність відмови позивачу ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, що, також, підтверджується страховим актом №INGS1737578 від 17.04.2018 року.

При цьому, як видно з копій документів, наданих представником відповідача до суду, ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» було прийнято рішення про виплату померлому ОСОБА_4 страхового відшкодування у розмірі 24940,00 грн. на рахунок № НОМЕР_4 .

Разом з цим, згідно з п.2 ст.8 Закону України «Про страхування», страховий випадок подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Частиною 1 ст.25 Закону України «Про страхування» встановлено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Окрім того, положенням п.4.2 договору добровільного страхування від нещасних випадків №VIY0NS-147M0ZA від 22.08.2014 року, укладеного між ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» та ОСОБА_4 , встановлено, що страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві.

При цьому, пунктом 1.4 Правил добровільного страхування від нещасних випадків ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» встановлено, що вигодонабувач фізична або юридична особа, призначена страхувальником за згодою застрахованої особи при укладенні договору страхування для отримання страхової виплати у випадку смерті застрахованої особи внаслідок нещасного випадку. якщо вигодо набувач не був призначений або помер, та страхова виплата у разі смерті застрахованої особи внаслідок нещасного випадку виплачується спадкоємцю (-ям) застрахованої особи за законом або заповітом.

Також, пунктом 13.1.1 Правил добровільного страхування від нещасних випадків ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» передбачено, що у разі смерті (загибелі) застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, вигодонабувачу або, якщо вигодонабувач не був призначений у договорі страхування або помер, спадкоємцю застрахованої особи здійснюється страхова виплата у розмірі 100% страхової суми.

Відповідно до п.3.6 Умов страхування до вказаного договору страхування (далі - Умови), у разі прийняття рішення про здійснення страхової виплати, вона виплачується страховиком застрахованій особі (спадкоємцям застрахованої особи) протягом 5 банківських днів з моменту оформлення страхового акта. Страхове відшкодування виплачується застрахованій особі (спадкоємцям застрахованої особи) на один з його рахунків, відкритих в ПАТ КБ «ПриватБанк», а у випадку відсутності таких в ПАТ КБ «ПриватБанк», на будь-який інший, зазначений у заяві на виплату страхового відшкодування. Якщо застрахована особа (спадкоємець) є малолітньою, страхове відшкодування виплачується її законним представникам (опікунам).

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що відповідно до п.3 договору страхування, вигодонабувачем, за цим договором є застрахована особа (страхувальник) ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що після смерті останнього страхова виплата повинна була здійснена на користь його спадкоємців, тобто дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які, відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 20.03.2018 року є спадкоємцями всього майна ОСОБА_4 . При цьому, оскільки на момент смерті ОСОБА_4 обидві його дитини не досягли повноліття, на підставі положень п.3.6 договору страхування, страхову виплату необхідно було здійснити на користь позивача ОСОБА_1 , яка рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради №127 від 18.03.2015 року призначена опікуном дітей.

Таким чином, на думку суду, відповідачем ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» належним чином не було виконано свої обов`язки за договором страхування №VIY0NS-147M0ZA від 22.08.2014 рокута безпідставно не здійснено страхове відшкодування на користь спадкоємців загиблого ОСОБА_4 , в чиїх інтересах виступає ОСОБА_1 .

Окремо суд звертає увагу, що про безпідставність дій відповідача свідчать положення ч.4 ст.25 ЦК України, згідно з якими, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Також, відповідно до абзацу 5 пункту 20 розділу 1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного Банку України № 492 від 12.11.2003 року (у редакції від 21.12.2017 року, яка діяла на дату зарахування коштів на рахунок померлого ОСОБА_4 ), поточні рахунки клієнтів банків закриваються, зокрема, у разі смерті власника рахунку - фізичної особи (у тому числі фізичної особи-підприємця) - на підставі свідоцтва про смерть.

Отже, на думку суду, загиблий ОСОБА_4 у виниклій ситуації жодним чином не може виступати належною особою, на користь якої ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» повинно було здійснити страхове відшкодування, адже на момент перерахування коштів останній більш, як три роки помер, внаслідок чого втратив свою цивільну правоздатність. Більш того, відповідно до матеріалів справи, страховику достеменно було відомо, що на момент здійснення страхового відшкодування 17.04.2018 року, діти загиблого прийняли спадщину, про що свідчать копії свідоцтв про право на спадщину за законом від 20.03.2018 року, але, не зважаючи на цю обставину, ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» все одно було перераховано кошти на ім`я їх батька ОСОБА_4 .

Також, суд вважає дії відповідача з приводу зменшення розміру страхового відшкодування з 25000,00 грн. до 24940,00 грн. безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях норм матеріального права, що ними врегульовані.

Так, в першу чергу суд зазначає, що п.6.1.1 договору страхування, п.п.Б п.13.1.1 Правил добровільного страхування та п.3.4.1 Умов страхування, передбачено, що страхова виплата при настанні страхового випадку, у разі смерті застрахованої особи, здійснюється страховиком у розмірі 100% страхової суми.

Окрім того, пунктами 7, 10 та 11.2 договору страхування встановлено, що вказаний договір діє 12 місяців з 23.08.2014 року по 23.08.2015 року включно; загальний страховий платіж за весь строк дії договору становить 120 грн.; спосіб оплати визначений шляхом щомісячного регулярного платежу у розмірі 10,00 грн., сплачений на рахунок страховика, сплачуємий період починається з 00 годин 00 хвилин дня, наступного за днем надходження страхового платежу на поточний рахунок страховика та дорівнює одному календарному місяцю.

Відповідно до п.11.5 договору страхування, у разі несплати або неповної сплати відповідної частки страхового платежу цей договір не набуває сили (або припиняє свою дію) і ніякі виплати страхового відшкодування за ним не здійснюються. У разі сплати наступної частки страхового платежу, цей договір поновлює свою дію з моменту фактичного надходження коштів на вищезазначений рахунок страховика.

Виходячи з системного аналізу вказаних вище положень договору страхування, суд приходить до висновку, що умовами договору страхування визначено, що страховий платіж здійснюється щомісячно в розмірі 10,00 грн. та кожна сплата чергового платежу продовжує дію договору на місяць.

Як видно з довідки, наданої відповідачем ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ», на виконання умов договору, застрахованою особою ОСОБА_4 було здійснено наступні платежі: 26.08.2014 року 10 грн., 23.09.2014 року 10 грн., 23.10.2014 року 10 грн., 23.11.2014 року 10 грн., 23.12.2014 року 10 грн., 23.01.2015 року 10 грн. (а.с.21). Таким чином, з огляду на останній оплачений період, договір діяв з 27.08.2014 року по 23.02.2015 року включно.

Після настання страхового випадку 28.01.2015 року, договір страхування припинив свою дію, в зв`язку зі смертю страхувальникаОСОБА_4 , відповідно до п.2.1.4 договору страхування, що на думку суду, категорично унеможливлює обов`язок страхувальника сплачувати чергові платежі за договором страхування за період після його смерті та спростовує доводи представника відповідача з приводу обґрунтованості зменшення суми страхового відшкодування.

При цьому, суд наголошує, що ані чинним Цивільним кодексом України, ані Законом України «Про страхування», ані укладеним між сторонами договором страхування, умовами страхування до нього та правилами добровільного страхування від нещасних випадків не передбачено умови зменшення розміру страхового відшкодування у разі припинення строку дії договору внаслідок настання страхового випадку.

Підсумовуючу вищевикладене суд дійшов до висновку, що відповідач неправомірно здійснив страхове відшкодування не на користь позивача ОСОБА_1 , як опікуна дітей загиблого, а на користь самої застрахованої особи ОСОБА_4 , померлого за три роки до виплати коштів, при цьому зменшивши розмір страхового відшкодування, що не передбачено умовами договору, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі із стягненням з відповідача на її користь страхового відшкодування у розмірі 25000,00 грн.

Що стосується вимог позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» на її користь пені у розмірі 1727,50 грн., суд, також, вважає за необхідне їх задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Так, пунктом 13.7 Правил добровільного страхування від нещасних випадків ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» встановлено, що за кожну добу затримки страхової виплати застрахованій особі або вигодонабувачу (спадкоємцю застрахованої особи) виплачується неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається в договорі страхування.

Пунктом 1.1.3 умов страхування передбачено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати шляхом сплати страхувальнику пені у розмірі 0,01% від належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Відповідно до п.п.3.5, 3.6 договору страхування, страховик протягом 20 робочих днів з моменту одержання заяви про страхову виплату і документів, передбачених п.3.3 Умов страхування, приймає рішення про здійснення або про відмову в здійснення страхової виплати, яке оформляється страховим актом. У раз прийняття рішення про здійснення страхової виплати, вона сплачується страховиком застрахованій особі (її спадкоємцям) протягом 5 банківських днів з моменту оформлення страхового акта.

Отже, граничний строк здійснення страхової виплати за заявою застрахованої особи (її спадкоємців) 25 днів з моменту одержання заяви про страхову виплату.

Оскільки позивач звернулась до ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» із заявою про страхову виплату 03.05.2017 року, граничний строк страхової виплати за нею становить 08.06.2017 року, тому 09.06.2017 року є першим днем прострочення за вказаним договором страхування.

Таким чином. судом встановлено, що відповідачем ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» допущено прострочення виплати позивачу страхового відшкодування у розмірі 1727,50 грн. за період з 09.06.2017 року по 01.05.2019 року (день звернення до суду з заявою про збільшення позовних вимог) 691 календарний день, виходячи з наступного розрахунку:

0,01%*691 календарний день*25000,00 грн. = 1727,50.

Саме вказана сума неустойки (пені), на думку суду, підлягає стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 на виконання умов договору та у відповідності до вимог чинного цивільного законодавства України.

Окрім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» інфляційних втрат та 3% річних, за порушення відповідачем встановлених строків виплати страхового відшкодування. Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд виходить з наступних обставин.

Відповідно до ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, оскільки зобов`язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, зокрема, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само, як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов`язання і, на відміну від пені, не є санкцією за порушення грошового зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних є наслідком невиконання грошового зобов`язання.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача інфляційні нарахування в межах заявлених позовних вимог за період саме з червня 2017 року по березень 2019 року за таким розрахунком:

Період заборгованості Період розрахунку інфляціїІндекс інфляціїСума простроченої страхової виплатиСума інфляційних витрат
09.06.2017 року 01.05.2019 рокуЧервень 2017 року березень 2019 рокуЧервень 2017 року 1,016 Липень 2017 року 1,002 Серпень 2017 року 0,999 Вересень 2017 року 1,020 Жовтень 2017 року 1,012 Листопад 2017 року 1,009 Грудень 2017 року 1,010 Січень 2018 року 1,015 Лютий 2018 року 1,009 Березень 2018 року 1,011 Квітень 2018 року 1,008 Травень 2018 року 1,000 Червень 2018 року 1,000 Липень 2018 року 0,993 Серпень 2018 року 1,000 Вересень 2018 року 1,019 Жовтень 2018 року 1,017 Листопад 2018 року 1,014 Грудень 2018 року 1,008 Січень 2019 року 1,010 Лютий 2019 року 1,005 Березень 2019 року 1,00925000,005071,18

Формула, за якою суд здійснює розрахунок інфляційних витрат:

Розмір інфляційних витрат = ((і?*і?*…*і?)-1)*?заб.,

де і?, і?, і? - індекси інфляції за відповідні місяці періоду прострочення,

?заб. розмір заборгованості у період прострочення.

При цьому, за підрахунками позивача, наведеними у заяві про збільшення позовних вимог, інфляційні втрати за період з 09.06.2017 року по 01.05.2019 року становлять 5077,46 грн., з якими суд не може погодитись, оскільки, розрахунок, наведений позивачем містить арифметичну помилку, у зв`язку з чим сума, що підлягає стягненню становить 5071,18 грн.

Також, стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають 3% річних в межах заявлених позовних вимог за період, з 09.06.2017 року по 01.05.2019 року за такою формулою:

Розмір 3% річних = 3%*n* ?заб.

356*100%

де, n кількість днів прострочення,

365 кількість днів у календарному році

?заб. розмір заборгованості у період прострочення.

Отже, 3%*691*25000,00 = 1419,86 грн.

365*100%

Таким чином, 3% річних, які ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» повинен сплатити на користь позивача складає 1419,86 грн., як про це вірно зазначає ОСОБА_1 в своїх розрахунках, та з якими погоджується суд і вважає вказану суму належним чином обґрунтованою.

Відтак, з огляду на встановлені судом обставини справи, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, інфляційних витрат та 3% річних слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 1727,50 грн. пені за порушенням встановлених строків виплати страхового відшкодування, 5071,18 грн. інфляційних збитків у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати страхового відшкодування та 1419,86 грн. 3% річних, передбачених ст.ст.625, 992 ЦК України, за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України №23-рп/2009 від 30.09.2009 року передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Конституційний Суду України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Зокрема, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

При цьому, суд звертає увагу, що вказаний закон визначає не види правової допомоги, а виключно граничний розмір їх компенсації.

Визначальним в цивільному судочинстві, за ст.2 ЦПК України, є принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та встановлюють зміст і спрямованість діяльності держави, а тому при вирішенні справ суди повинні в першу чергу застосовувати саме принцип верховенства права.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих конвенцією.

В силу ч.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Суд вважає за можливе використати аналогію закону, застосувавши норми ст.1 закону №4191-VI до вказаних правовідносин в частині поширення встановленого граничного розміру компенсації на види правової допомоги, наданої позивачу.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Наведене також узгоджується з постановою Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

Позивачем на підтвердження вимог про оплату правової допомоги надано завірену копію договору про надання професійної правничої допомоги №0204 від 02.04.2018 року, укладеного між позивачем та АО «Юр-Адванс» в особі керуючого партнера Анісової О.І., завірену копію додаткового договору №1 від 01.08.2018 року до вказаного договору, акт приймання-передачі наданої правової допомоги за квітень 2018 року квітень 2019 року, належним чином завірені копії ордеру, виданого АО «Юр-Адванс» на ім`я ОСОБА_8 від 02.04.2018 року та свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_8 (а.с.198-199, 200, 201-202, 203).

З наданого до заяви позивача про збільшення позовних вимог акту приймання-передачі наданої правової допомоги за квітень 2018 року квітень 2019 року, видно, що вартість наданих клієнту послуг, загалом, складає 11000,00 грн., зокрема, 500,00 грн. за представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні 24.01.2019 року, 500,00 грн. за представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні 14.03.2019 року та 500,00 грн. за ознайомлення з матеріалами вказаної цивільної справи 15.03.2019 року після надання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Разом з цим, як видно з матеріалів справи, судові засідання 24.01.2019 року та 14.03.2019 року не відбулися та були відкладенні, отже у цьому випадку виключається будь-яка участь представника у розгляді справи. Також, цивільна справа не містять будь-якого підтвердження ознайомлення представника позивача 15.03.2019 року з її матеріалами.

Таким чином, враховуючи, що послуги участі адвоката у вказаних вище судових засіданнях фактично представником не надавалися, так само, як і послуга з ознайомлення з матеріалами справи, суд вважає, що сума витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн. стягненню не підлягає. Позовна вимога в частині стягнення з відповідача суми судових витрат на правову допомогу в розмірі 9500,00 грн. підлягає задоволенню.

Також, судом надана правова оцінка відзиву відповідача на позовну заяву, та суд вважає, що його доводи не заслуговують на увагу та розцінює їх як такі, що спрямовані на уникнення від повного виконання зобов`язання по відшкодуванню збитків, тому такі доводи не можуть бути прийняті судом, оскільки вони спростовуються доказами, наданими позивачем по справі.

В свою чергу, суд наголошує, що за приписами ч.ч.1, 2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Таким чином, оскільки відповідач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки вказане рішення ухвалюється на користь позивача, яка на підставі п.1 ч.2 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, пропорційно частині задоволених вимог (96%), судовий збір в розмірі 676, 61 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, судовий збір у розмірі 28,19 грн. компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 280, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» про стягнення страхової виплати в зв`язку зі смертю застрахованої особи задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» (, МФО 305299) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ), яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість зі сплати страхового відшкодування у розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп., пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 1727 (одна тисяча сімсот двадцять сім) грн. 50 коп., інфляційні збитки у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати страхового відшкодування у розмірі 5071 (п`ять тисяч сімдесят одна) грн. 18 коп., 3% річних за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування у розмірі 1419 (одна тисяча чотириста дев`ятнадцять) грн. 86 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» (, МФО 305299) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ), яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» (, МФО 305299) судовий збір в дохід держави у розмірі 676 (шістсот сімдесят шість) грн. 61 коп. до спеціального фонду Державного бюджету України, судовий збір у розмірі 28,19 грн. компенсувати за рахунок держави

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його ухвалення не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В.Чернова