Житомирський апеляційний суд
Справа №286/2487/17 Головуючий у 1-й інст. Дубовик П. В.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 286/2487/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Овруцької державної нотаріальної контори Житомирської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Народицького районного суду Житомирської області від 10 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Дубовика П.В. в смт Народичі,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВЕТ № 269715 від 20.07.2007 року, видане Овруцькою державною нотаріальною конторою Житомирської області на ім`я ОСОБА_5 , зареєстроване в реєстрі за № 1-1225 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВЕТ № 269718 від 20.07.2007 року, видане Овруцькою державною нотаріальною конторою Житомирської області на ім`я ОСОБА_4 , зареєстроване в реєстрі за № 1-1234 щодо спадкування земельної ділянки площею 0, 0150 гектарів для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданого Овруцькою райдержадміністрацією 16 квітня 2004 року на підставі рішення № 407 від 24.12.1997 року та рішення одинадцятої сесії ХХІV-го скликання від 30.09.1997 року Овруцької міської ради, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 11 після смерті ОСОБА_6 ; стягнути із відповідачів судові витрати та витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0150 га по АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яку успадкувала після смерті діда ОСОБА_7 . Водночас, згідно оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом, що видані відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , нотаріусом помилково зазначено, що останні успадкували після смерті ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0150 га по АДРЕСА_1 . В подальшому серед іншого майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відчужили вказану земельну ділянку за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 , за яким визнано право власності на неї рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03.09.2008. Виходячи із наведеного, позивачка посилаючись на помилку нотаріуса при видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом, з метою захисту свого майнового права просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 10 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВЕТ № 269715 від 20.07.2007 року, видане Овруцькою державною нотаріальною конторою Житомирської області на ім`я ОСОБА_3 та свідоцтво серії НОМЕР_2 від 20.07.2007 року, видане Овруцькою державною нотаріальною конторою Житомирської області на ім`я ОСОБА_4 в частині визначення часток останніх щодо спадкування земельної ділянки, площею 0,0150 гектарів для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в АДРЕСА_3 .Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, справу направити до Овруцького районного суду Житомирської області для розгляду за встановленою законом підсудністю або ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що справа судом першої інстанції розглянута із порушенням правил територіальної підсудності, оскільки спір повинен розглядатися Овруцьким районним судом Житомирської області. Вказує, що справу суд розглянув за відсутності відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, чим порушив їх процесуальні права і останні були позбавлені можливості права на захист. Крім того вказує, що судом безпідставно прийнято позовну заяву до розгляду, так як остання не відповідала вимогам ст. 119 ЦПК України в редакції, чинній на час подання позовної заяви. Зазначає, що два державні органи - Овруцька державна нотаріальна контора та відділ регіонального розвитку, містобудування та архітектури Овруцької районної державної адміністрації підтвердили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,0150 га, кадастровий номер якої НОМЕР_3 і яка на даний час належить йому ( ОСОБА_2 ) внаслідок купівлі ним частини будинку із земельними ділянками. Також посилається на те, що суд безпідставно не застосував строки позовної давності, оскільки відлік строку почався 20.07.2007 з дати видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В ході розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_8 доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримав та надав аналогічні пояснення. Окрім того зауважив, що позивачка не оскаржила рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03.09.2008 року, яким визнано за ним право власності на спірну земельну ділянку в розмірі 0,0150га.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснила, що її діду ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спірна земельна ділянка належала на праві спільної часткової власності - по 1/2 частині кожному. Вона приймала спадщину після смерті діда і нотаріус під час видачі свідоцтва на спадщину за заповітом допустив помилку в частині розміру земельної ділянки і вказав, що спадкове майно, зокрема, складається із земельної ділянки площею 0,0150га., що знаходиться в АДРЕСА_2 . Проте, вона вказала нотаріусу та надала документи, підтверджуючі те, що її діду належала 1/2 частина від вказаної земельної ділянки і нотаріусом було зроблено відповідні виправлення. При виготовленні документів. спадкоємцям після смерті ОСОБА_6 - його дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нотаріусом також була допущена помилка і зазначено, що покійному належала спірна земельна ділянка площею 0,0150га., проте ця помилка усунута не була і спадкоємцями було продано частину будинку із зазначеною земельною ділянкою ОСОБА_2 . Позивачка вказала, що вона фактично користується частиною спірної земельної ділянки, оскільки саме ця земельна ділянка слугує для проходу до будинку та господарських споруд. Зазначила, що вона намагалась оскаржити рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03.09.2008 року у 2015 році, коли дізналась про його існування, проте не змогла сплатити судовий збір, а тому її апеляційна скарга була повернута. Наголосила, що допущена нотаріусом помилка у свідоцтвах про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не може бути підставою для позбавлення її права на належну їй частину земельної ділянки після смерті діда ОСОБА_7 .

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені на офіційному веб-сайті судової влади України.

Завідуючий Овруцькою державною нотаріальною конторою до апеляційного суду направив листа, в якому просив розглядати справу без їх участі, при винесенні рішення покладався на розсуд суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказала, у зв`язку із допущеною помилкою нотаріуса при видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що потягло за собою правові наслідки, були порушені її майнові права.

Задовольняючи позовну заяву в повному обсязі суд першої інстанції виходив із того, що державний нотаріус дійсно допустив помилку при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцями - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що потягло продаж відповідачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки в більшому розмірі, ніж на який вони фактично мали право та відповідно і оформлення права власності на вказану земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із такого.

Відповідно до вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК).

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

За нормами ст.66 Закону України «Про нотаріат» спадкоємець має право одержати свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину - це саме той документ, який посвідчує права спадкоємця на спадкове майно, тобто перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємця.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 був власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0, 0150 га по АДРЕСА_2 на підставі Державного акта про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 02.11.2005 (а.с. 213 том 2). Згідно зазначеного Державного акта співвласником вказаної земельної ділянки був ОСОБА_6 , адреса співвласника - АДРЕСА_1 , частка у спільній власності - 1/2.

Після смерті ОСОБА_7 вказану земельну ділянку серед іншого спадкового майна успадкувала його внучка ОСОБА_1 та 22.06.2006 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, який зареєстровано в реєстрі №2-786 (а.с. 5 том1, а.с. 213 т.2 зворот).

Отже, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,0150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (кадастровий номер якої НОМЕР_3 ) після смерті свого діда - ОСОБА_7 .

На підставі Державного акта про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 16.04.2004 власником іншої 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0150 га по АДРЕСА_1 був ОСОБА_6 (а.с. 241 том 2). У зазначеному Державному акті співвласником вказаної земельної ділянки значиться ОСОБА_7 , адреса співвласника - АДРЕСА_2 , частка у спільній власності - 1/2.

Після смерті ОСОБА_6 серед іншого спадкового майна вказану земельну ділянку успадкували його діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В подальшому Овруцькою державною нотаріальною конторою Житомирської області видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВЕТ № 269715 від 20.07.2007 року на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за № 1-1225 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВЕТ № 269718 від 20.07.2007 року на ім`я ОСОБА_4 , зареєстроване в реєстрі за № 1-1234 щодо спадкування, в тому числі і земельної ділянки площею 0,0150 гектарів для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в АДРЕСА_3 , яка належала померлому ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданого Овруцькою райдержадміністрацією 16 квітня 2004 року на підставі рішення № 407 від 24.12.1997 року та рішення одинадцятої сесії ХХІV-го скликання від 30.09.2003 року Овруцької міської ради, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 11 (а.с.6,7 том 1).

Досліджуючи копію спадкової справи №41/2007, заведеної після померлого ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції обгрунтовано відмітив допущення помилки при оформленні права на спадщину за заповітом, зокрема, на спірну земельну ділянку площею 0,0150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 (кадастровий номер якої НОМЕР_3 ) за дітьми померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які в подальшому продали ОСОБА_8 серед іншої нерухомості вказану земельну ділянку.

Оскільки спадкодавцю ОСОБА_6 належала 1/2 частина спірної земельної ділянки ( 0,0150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 ), то його діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким їх батько все своє майно заповів в рівних частках мали б успадкувати по 1/4 частині спірної земельної ділянки.

Однак, свідоцтва про право на спадщину останнім були видані на всю земельну ділянку - по 1/2 частині кожному.

На підставі наявних у них документів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відчужили ОСОБА_2 ј частину житлового будинку АДРЕСА_3 з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами та земельними ділянками площами 0, 0150га, 0, 0123 га, 0, 0247 га для будівництва та обслуговування вказаної частини житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Отже, допущення помилки при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_6 потягло продаж ОСОБА_8 спірної земельної ділянки в більшому розмірі, ніж на який спадкоємці фактично мали право.

Оскільки продавці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ухилились від нотаріального оформлення договору купівлі продажу, то покупець ОСОБА_2 звернувся до суду і рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03.09.2008 року у справі №2-1875/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на майно визнано неналежно оформлений договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_3 з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами та земельними ділянками площами: 0,0150 га., 0,0123 га., та 0,0247 га для будівництва та обслуговування вказаної частини житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 дійсним, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами, визнано за ОСОБА_2 право власності на земельні ділянки площами: 0,0150 га, 0,0123 га та 0,0247 га для будівництва та обслуговування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_3 з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами (а.с.61 том 1).

В подальшому, на підставі вказаного рішення суду ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0.015 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с. 65 том 1).

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосував, зокрема, положення абз. 2.3 п.23 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", встановивши, що при видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом серії ВЕТ № 269715 від 20.07.2007 року та серії ВЕТ № 269718 від 20.07.2007 року, виданих на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на всю земельну ділянку площею 0.0150 гектарів для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в АДРЕСА_3 , нотаріусом допущено помилку у визначенні частки земельної ділянки, що належала спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданого Овруцькою райдержадміністрацією 16 квітня 2004 року, що призвело до незаконного оформлення права власності в порядку спадкування на всю спірну земельну ділянку, а в подальшому і її відчуження та призвело до порушення майнових прав позивачки.

Отже, помилка допущена нотаріусом при видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині частки у праві власності на землю призвела до порушення прав позивачки, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для їх скасування у зазначеній частині.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03.09. 2008 року не може бути підставою для припинення права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

Оцінюючи твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що він є неналежним відповідачем у справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх безпідставність, оскільки останній зареєстрував право власності на всю спірну земельну ділянку, що виходячи із матеріалів справи є порушенням майнових прав позивачки.

Судом першої інстанції правильно надано оцінку поданим доказам на підтвердження не пропущення позивачкою позовної давності згідно вимог статей 256, 257, 261 ЦК України, відповідачем вказані висновки суду нічим не спростовані, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів. Доводи позивачки про те, що вона дізналась про порушення своїх прав лише у жовтні 2015 року під час проведення прибудови ОСОБА_2 до частини житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_3 об`єктивно підтверджується матеріалами справи, оскільки після цього вона почала звертатись до органів прокуратури, державної архітектурно-будівельної інспекції України (а.с.123 т.3), до суду, а з цим позовом звернулась 31.07.2017 року, тобто в межах загальної позовної давності. Іншим доводам відповідача про те, що позивачка дізналась або могла дізнатись про порушення своїх прав раніше, суд першої інстанції дав обгрунтовану оцінку, а тому повторно спростовувати ці доводи немає підстав.

Твердження ОСОБА_2 в його апеляційній скарзі щодо невідповідності позовної заяви ОСОБА_1 вимогам ст. 119 ЦПК України не мають ніякого правового значення, оскільки вказане питання було вирішене судом першої інстанції при відкритті провадження у справі та прийнятті позовної заяви до розгляду, визнавши її таким чином прийнятною.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неналежного повідомлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають на території АР Крим, про розгляд справи спростовується матеріалами справи, де містяться оголошення про повідомлення слухання даної справи, що узгоджується з положеннями ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та кореспондується з пунктом 19 Перехідних положень ЦПК України в чинній редакції. Окрім того матеріалами справи не підтверджується, що інші відповідачі уповноважували ОСОБА_2 на представництво їх інтересів, а тому доводи в апеляційній скарзі про порушення прав інших учасників процесу є безпідставними.

Посилання ОСОБА_2 щодо непідсудності справи Народицькому районному суду Житомирської області є безпідставними, оскільки питання щодо передачі на розгляд цьому суду даної справи вирішено згідно вимог чинного законодавства, що підтверджується постановою Апеляційного суду Житомирської області від 26.12.2017, яка набрала законної сили.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Зазначення в повному тексті судового рішення дати його винесення 15. 04. 2019 замість 10.04.2019, коли судове рішення фактично було ухвалено та проголошено його вступну та резолютивну частину, що підтверджується протоколом судового засідання, не свідчить про наявність підстав для скасування рішення суду. Вказана обставина є підставою для виправлення судом першої інстанції описки дати ухвалення рішення в його повному тексті з 15.04.2019 на 10.04.2019.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Народицького районного суду Житомирської області від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.07.2019.

Головуючий Судді