РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м.Рівне

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Дащук І.І.,

з участю представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Рівненський автомобільний ремонтний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та одноразової вихідної допомоги, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Державного підприємства «Рівненський автомобільний ремонтний завод» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати та одноразової вихідної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він працював на посаді водія у Державному підприємстві "Рівненський автомобільний Ремонтний завод". На підприємстві почали невчасно та не в повному обсязі здійснювати виплату заробітної плати. Згідно наказу №23к від 30.03.2018 року його було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, в зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників, проте підприємство не виплатило належних сум у строки, визначені у статті 116 КЗпП України. Також вказує, що при припиненні трудового договору йому була нарахована, але не виплачена до цього часу вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, що суперечить положенням колективного договору, згідно яких одноразова вихідна допомога при розірванні трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України виплачується працівникові з розрахунку по 1200 грн. за кожен відпрацьований рік на Державному підприємстві "Рівненський автомобільний ремонтний завод".

19 грудня 2018 року директор ДП «Рівненський автомобільний ремонтний завод» (далі ДП «РАРЗ») подав до суду відзив на позовну заяву, вказавши, що виплата всіх належних сум при звільненні позивача підприємством не здійснено не з вини підприємства. На даний час на майно ДП "РАРЗ" накладено арешт у зв"язку з виконанням судових рішень про стягнення боргів з підприємства, а тому адміністрація ДП "РАРЗ" до цього часу самостійно не розпоряджається ні коштами ні майном підприємства, самостійно не визначає пріоритетність погашення боргів, самостійно не здійснює погашення ніякої кредиторської заборгованості, в тому числі і заборгованості по заробітній платі ні тим працівникам, які працюють на підприємстві, ні тим працівникам, які звільнились з ДП "РАРЗ". Всі кошти, які поступають на банківські рахунки ДП "РАРЗ" розподіляються виключно державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області і направляються лише на погашення заробітної плати працівникам підприємства у відповідності до ст.46 Закону України "Про виконавче провадження". Також вказує, що Положенням №4 (додаток №5) до Колективного договору між тимчасово виконуючим обов`язки директора і профспілковим комітетом ДП "РАРЗ" на 2010-2012 роки передбачено нарахування і виплата працівникам, звільненим за п.1 ст.40 КЗпП України, одноразової вихідної матеріальної допомоги з розрахунку по 1200 грн. за кожен відпрацьований рік на підприємстві, але не менше середньомісячного заробітку (ст.44 КЗпП України) тим працівникам, які відпрацювали на ДП "РАРЗ" неповний рік і можуть бути звільнені по ст.40 п.1 КЗпП України. Виплата вищезазначеної вихідної допомоги повинна здійснюватися за рахунок коштів підприємства, одержаних від продажу майна, що обліковується на балансі ДП "РАРЗ". Однак, враховуючи фінансовий стан підприємства, те що державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області накладено арешт на майно ДП "РАРЗ" та банківські рахунки, а також те, що відповідач сам не реалізовує ніяке майно і не розпоряджається коштами, отриманими від реалізації майна, вимога позивача про стягнення одноразової вихідної матеріальної допомоги є безпідставною. Просив суд відмовити ОСОБА_4 повністю в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_5 О.В ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив суд стягнути з ДП «Рівненський автомобільний ремонтний завод» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 17 жовтня 2018 року в розмірі 160821,49 грн., одноразову вихідну матеріальну допомогу передбачену колективним договором в розмірі 30 000 грн. та судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 1908,22 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала з підстав викладених у заяві про уточнення позовних вимог, яка баула подана до суду 10 липня 2019 року, просила суд стягнути з ДП «Рівненський автомобільний ремонтний завод» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2018 року по 10 липня 2019 року в розмірі 54371,66 грн., одноразову вихідну матеріальну допомогу передбачену колективним договором в розмірі 30 000 грн. та судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

Представник відповідача Климець Н.Г. в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просила суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_7 Н.Г., дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного:

Як було встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ДП «Рівненський автомобільний ремонтний завод».

Наказом №23к від 30 березня 2018 року позивач був звільнений з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України в зв"язку із скороченням чисельності та штату працівників. Відповідно до ст.44 КЗпП України виплатити йому вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку. Бухгалтерії нарахувати компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 83 календарні дні та провести повний розрахунок.

Згідно довідки про доходи виданої ДП "Рівненський автомобільний ремонтний завод", ОСОБА_4 працював на Державному підприємстві "Рівненський автомобільний ремонтний завод" до 30.03.2018, за основною формою працевлаштування, займав посаду водія. Нарахована заробітна плата (сума до видачі) за січень, лютий та березень 2018 року складає 51514,25 грн. Вказана сума заборгованості знаходиться на виконанні Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області.

Довідкою №55 від 03 травня 2018 року виданою Державним підприємством "Рівненський автомобільний ремонтний завод" підтверджується, що станом на 03 травня 2018 року загальна заборгованість підприємства перед ОСОБА_4 по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі становить 87388,99 грн. Дана сума знаходиться на примусовому виконанні у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України "Про оплату праці" кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).

Як передбачено ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що на час звільнення позивача, відповідач не провів з ним розрахунок, що також не заперечується представником відповідача.

Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій.

Судом також встановлено, що відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області впродовж 2008-2018 років винесено ряд постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено і вини ОСОБА_4 , як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі.

Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_3 на те, що заборгованість перед працівниками виникла не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, оскільки порушено право працівника на оплату праці, яке прямо передбачене і захищене Конституцією України, а судовий захист є важливою гарантією конституційного права громадянина заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Крім того, у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав про те, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП України, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року роз"яснив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком нарахування виплат.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Згідно довідки Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод", від 13.03.2019 року вбачається що позивачу нарахована заробітна плата за лютий 2018 року в розмірі 6693,41 грн. (20 відпрацьованих днів), за березень 2018 року в розмірі 14159,01грн. (21 відпрацьований день), всього 20 852,42 грн.

Відповідно до положення п.4 розділу III Порядку №100 при розрахунку середньоденного заробітку не враховуються на підставі пункту п) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати, в даному випадку сума компенсації ОСОБА_4 нарахована у березні 2018 року у розмірі 7532,67 грн.; також при розрахунку середньоденного заробітку не враховуються на підставі пункту б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), в даному випадку ОСОБА_4 в лютому 2018 року нарахована матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 2890,00 грн. та у березні 2018 нарахована вихідна допомога в розмірі 3419,59 грн..

Згідно розрахунку середнього заробітку наданого позивачем ОСОБА_4 заробітна плата позивача за лютий-березень 2018 року складала 7010,16 грн., середньоденна заробітна плата за один робочий день становить 170,98 грн. (7010,16 грн.:41 кількість робочих днів у лютому та березні 2018 року). Кількість робочих днів за період з 30 березня 2018 року по 10 липня 2019 року становить 318 днів. Таким чином середній заробіток позивача ОСОБА_4 за час затримки розрахунку при звільненні з 30 березня 2018 року по 10 липня 2019 року становить 54371,64 грн. (170,98 грн. заробітна плата за один робочий день х на 318 робочих днів = 54371,64 грн.). В зв"язку з чим вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до задоволення в розмірі 54371,64 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення одноразової вихідної матеріальної допомоги передбаченої колективним договором суд зазначає наступне.

Положенням №4 (додаток №5) Колективного договору між тимчасово виконуючим обов"язки директора і профспілковим комітетом ДП "РАРЗ" на 2010-2012 роки передбачено нарахування і виплата працівникам, звільненим за п.1 ст.40 КЗпП України, одноразової вихідної матеріальної допомоги з розрахунку по 1200 грн. за кожен відпрацьований рік на підприємстві, але не менше середньомісячного заробітку (ст.44 КЗпП України) тим працівникам, які відпрацювали на ДП "РАРЗ" неповний рік і можуть бути звільнені по ст..40 п.1 КЗпП України. Виплату одноразової вихідної допомоги працівникам заводу, які будуть звільнені у зв"язку із скороченням чисельності або штату, змінами в організації виробництва і праці (ст..40 п.1 КЗпП України), здійснити за рахунок коштів підприємства, одержаних від продажу майна, що обліковується на балансі ДП "РАРЗ".

На переконання суду, вихідна допомога за умовами колективного договору може бути виплачена працівникові з прибутку підприємства, докази про наявність якого у суду відсутні, а тому суд відмовляє в задоволенні даної вимоги позивача.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 200, 258-259, 263-265, 268, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Державного підприємства «Рівненський автомобільний ремонтний завод» (місцезнаходження: м.Рівне, вул.Соборна, 364, 6) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та одноразової вихідної допомоги, задоволити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Рівненський автомобільний ремонтний завод» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2018 року по 10 липня 2019 року в розмірі 54371,66 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Рівненський автомобільний ремонтний завод» на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду (відповідно до п.п. 15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року). Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

.

Суддя Рівненського

міського суду Бердій М.А.