ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7339/19 Справа № 215/2917/17 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/2917/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року, яке ухвалено суддею Демиденком Ю.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 квітня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (надалі ПАТ «ВіЕйБі Банк»), від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що, згідно кредитного договору від 23.01.2007 року, ПАТ «ВіЕйБі Банк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 50 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом не виконував, у зв`язку з чим рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 15.11.2013 року по цивільній справі №215/3545/13-ц з ОСОБА_1 була стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 117 584,00 грн.

Посилаючись на те, що договір продовжує свою дію та, станом на 22.03.2017 року, розмір заборгованості позивача зріс і загальний розмір заборгованості становить 155 410, 77 грн., позивач ПАТ «ВіЕйБі Банк» вважає, що позивач має сплатити суму боргу, яка розрахована шляхом віднімання від загального розміру заборгованості за кредитом, станом на 22.03.2017 року, суми заборгованості, яка була стягнута рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 15.11.2013 року, що згідно наведеної у позовній заяві таблиці різниці заборгованості становить 54 826,05 грн. та складається з наступного: 28633,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 26192,63 грн. штраф/пеня за прострочення платежів (нараховано за останній рік).

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Кредитним договором №68/гр. від 23.01.2007 року в сумі 54 826, 05 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ «ВіЕйБі Банк», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Зокрема, позивач зазначає, що сторонами було погоджено строк дії договору до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим ПАТ «ВіЕйБі Банк» має право нараховувати відсотки та штрафні санкції до повного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, у порядку та у розмірі, визначеному Кредитним договором.

При цьому, позивач не погоджується з висновком суду щодо притягнення відповідача двічі до однієї ж і тієї відповідальності, оскільки Банк просить стягнути суму заборгованості за відсотками та штрафами, що виникла вже після ухвалення рішення суду про стягнення з боржника заборгованості за кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Залюбовський В.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.01.2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №68/гр, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 50000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення кредиту до 22.01.2017 року (а.с 8).

Згідно з умовами п.п.3.2.3, 4.4. кредитного договору Банк має право у разі несвоєчасного погашення кредиту або процентів вимагати дострокового погашення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за його користування, та сплати відповідних штрафних санкцій, в разі отримання позичальником вимоги про сплату.

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом не виконував, у зв`язку з чим ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, посилаючись на наявність права вимоги на підставі п.3.2.3. Кредитного договору №68/гр від 23.01.2007 року та направлення відповідачу претензії (матеріали справи №215/3545/13-ц, а.с.2-3).

Згідно листа-претензії ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 03.02.2013 року та поштового повідомлення про її вручення ОСОБА_1 від 13.02.2013 року (матеріали справи №215/3545/13-ц, а.с.26-27), позивач вимагав від відповідача протягом 10 робочих днів достроково погасити прострочену заборгованість.

Заборгованість згідно розрахунку становила 117 584,00 грн., станом на 28.02.2013 року (матеріали справи №215/3545/13-ц, а.с.10), та складалася з: 46256 грн. заборгованості за кредитом, 51226,77 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 20101,95 грн. пені за прострочення платежів.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 15.11.2013 року по цивільній справі №215/3545/13-ц (а.с.13) з ОСОБА_1 була стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 117584 грн., яка складалася з: 46256 грн. заборгованості за кредитом, 51226,77 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 20101,95 грн. пені за прострочення платежів.

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом не виконує, стягнуту рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 15.11.2013 року по цивільній справі №215/3545/13-ц заборгованість не погасив, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, станом на 22 березня 2017 року за кредитним договором №68/гр від 23.01.2007 року обліковується заборгованість у розмірі 155 410,77 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 29 256,00 грн., відсотків за користування кредитом у розмірі 79 860,19 грн., штрафу за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) у розмірі 46 294,58 грн.

Спір між сторонами виник з приводу стягнення з позичальника ОСОБА_1 на користь кредитора ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за Кредитним договором №68/гр від 23.01.2007 року, станом на 22 березня 2017 року, у загальному розмірі 54 826,05 грн., яка нарахована позивачем шляхом віднімання від суми боргу, нарахованої за кредитом, суми заборгованості, яка була стягнута судовим рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кредитор скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитом у повному обсязі, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для нарахування процентів та пені в межах діє цього Кредитного договору, оскільки це може свідчити про намагання кредитора притягнути позичальника до подвійної відповідальності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що зазначено в судовому рішенні.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Вищезазначені вимоги закону було враховано судом першої інстанції, який дійшов вірного висновку про те, що заборгованість за Кредитним договором №68/гр від 23.01.2007 року вже стягнута рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 15.11.2013 року по цивільній справі №215/3545/13-ц, у зв`язку з чим право кредитора нараховувати відсотки та пеню в межах дії цього Договору припинилося.

Доводи апеляційної скарги про те, що Кредитний договір №68/гр від 23.01.2007 року не припинений, оскільки його умовами погоджено строк дії договору до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, є помилковими.

Так, статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.

Оскільки, ПАТ «ВіЕйБі Банк» скористався своїм правом пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту, згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України, станом на 28.02.2013 року і така вимога була задоволена рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 15.11.2013 року, то у банка відсутні підстави нараховувати відсотки та інші платежі за користування даним кредитом, починаючи з 28.02.2013 року.

При цьому, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

У відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 117 584,00 грн., що підтверджується рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 15.11.2013 року, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим останній має право на пред`явлення відповідачу вимоги в порядку частини другої статті 625 ЦК України про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних (якщо інший розмір не передбачено договором) за період прострочення грошового зобов`язання з моменту набрання чинності цим рішенням до фактичного його виконання шляхом сплати усіх необхідних грошових сум, однак не надає йому право на стягнення цих сум у порядку прострочення виконання зобов`язання за Кредитним договором №68/гр від 23.01.2007 року, а тому колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги щодо наявності у позивача права на стягнення з боржника відсотків та неустойки за прострочення виконання договору до повного виконання взятих на себе зобов`язань, які позивачем розраховано як щомісячні платежі в межах дії цього Кредитного договору.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: