П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2019року м. Київ

Справа № 752/11684/17

Провадження: № 22-ц/824/2341/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Чередніченко Н.П.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування», про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

В червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.01.2017 року о 22-50 год. на проспекті Голосіївському, 130 в м. Києві трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «Фольксваген» під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «Мерседес» під керуванням водія ОСОБА_3 В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Водій автомобіля «Мерседес» порушив вимоги п. 10.3 ПДР України, що підтверджується відеозаписом з реєстратора, а також відповідно до мотивувальної частини ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21.04.2017 року та висновку щодо розгляду матеріалів ДТП від 29.03.2017 року, дії водія « Мерседес » знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із вказаною аварією. Таким чином, вважає винним у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 , протиправними діями якого йому було завдано матеріальних збитків на суму 79526,94 грн., що підтверджується відповідними квитанціями та актом виконаних робіт щодо відновлення транспортного засобу.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 5 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не врахування обставин, що мають істотне значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що факт завдання відповідачем шкоди майну позивача та протиправність його дій встановлені постановою Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2017 року у справі № 33/796/2846/2017. Також вказує, що презумпція вини при цивільній відповідальності передбачена виходячи з генерального делікту, при цьому відповідачем не надано доказів того, шкоду автомобілю позивача завдано не внаслідок його дій. Також посилається на правовий висновок Верховного суду України у справі № 6-954цс16 від 26.10.2016, згідно якого обов`язок відшкодування завданої шкоди виникає на підставі позадоговірного деліктного зобов`язання і не обумовлюється притягненням відповідача до адміністративної відповідальності за порушення ПДР.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року відкрито апеляційнепровадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що посилання позивача на правовий висновок Верховного суду України у справі № 6-954цс16 від 26.10.2016 є безпідставним з огляду на те, що у даній справі збитки стягуються з особи, яка визнана винною у ДТП, та яку притягнуто до адміністративної відповідальності. Крім того, позивачем не доведено факту, що спричинена його автомобілю шкода виникла не внаслідок його, позивача, неправомірних дій, оскільки саме ним була перевищена допустима швидкість руху автомобіля.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені районним судом.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 111855 від 22 січня 2017 року о 22:50 год. ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Мерседес» д.н.з . НОМЕР_1 в м. Києві по проспекту Глушкова, 1, рухаючись в сторону проспекту Голосіївського 105, в порушення п.п.10.2, 2.3 б ПДР України, здійснював виїзд із зони стоянки на головну дорогу та не пропустив автомобіль «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , що призвело до зіткнення та пошкодження обох транспортних засобів, про що відносно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак він з інкримінованим правопорушенням не погодився (а.с.45).

21 лютого 2017 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закрито за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

21 квітня 2017 року постановою Апеляційного суду м. Києва постанову Голосіївського районного суду від 21 лютого 2017 року скасовано. Матеріали справи щодо ОСОБА_3 повернуто до УПП в м. Києві на дооформлення.

12 червня 2017 року відносно ОСОБА_3 також було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АП № 214436 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП. З протоколу вбачається, що ОСОБА_3 22.01.2017 року о 22-50 год. в м. Києві по проспекту Голосіївському в районі будинку 130, керуючи автомобілем «Мерседес» д.н.з . НОМЕР_1 , здійснював маневр перестроювання, не надав перевагу в русі автомобілю «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку в крайній лівій смузі, що призвело до зіткнення та пошкодження обох транспортних засобів, чим порушив п.п. 10.1, 10.3, 2.3 б ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. ОСОБА_3 з адміністративним правопорушенням не погодився (а.с.51).

Постановою Тальнівського районного суду Черкаської області від 04.09.2017 року, адміністративний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , начальника СРПП № 3 Тальнівського ВП, про визнання протиправними дійпредставника органу влади, задоволено. Визнано неправомірними дії начальника СРПП № 3 Тальнівського ВП щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення АП1 № 214436 від 12.06.2017 року (а.с.52-53).

11 грудня 2017 року постановою судді Апеляційного суду м. Києва скасовано постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 23.10.2017 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, та провадження у справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.93-94).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки в діях ОСОБА_3 відсутня вина у спричиненні шкоди.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до положення пункту 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, передумовою відшкодування шкоди, заподіяної особі, є наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності), шкідливих наслідків у вигляді заподіяння позивачу збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, а також вини правопорушника.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що вина відповідача у заподіянні йому майнової шкоди встановлена ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року та висновком щодо розгляду матеріалів ДТП від 29 березня 2017 року, відповідно до яких дії ОСОБА_3 знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із вказаною пригодою.

Дійсно, в постанові Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року зазначається, що на схемі ДТП не відображено зони стоянки, з якої ОСОБА_3 здійснював виїзд на головну дорогу, та повинен був перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, які рухаються по ній, як це передбачено п. 10.2 ПДР України, порушення якого інкримінується відповідачу. Дані обставини та пояснення учасників ДТП не відповідають зазначеним у протоколі фактичним даним, тому матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 були повернути до УПП у м. Києві для дооформлення.

11 грудня 2017 року Апеляційним судом м. Києва у судовому засіданні із переглянутого диска з відеореєстратора було встановлено, щоавтомобіль «Фольксваген», не змінюючи напрямку руху, рухався в крайній лівій смузі руху, автомобіль «Мерседес», який знаходився в середній смузі руху, без включення покажчика повороту наліво, у той час, як автомобіль «Мерседес» фактично порівнявся з ним, почав здійснювати маневр перестроювання на ліво, в смугу руху, по якій рухався ОСОБА_2 , що і призвело до зіткнення обох транспортних засобів.

Характер та локалізація зафіксованих пошкоджень автомобілів: «Фольксваген» (передній, задній бампер, праві передні та задні двері, дзеркало, скло передньої двері, переднє, заднє крило), «Мерседес» (ліві двері, крило, кузов, дзеркало, передній бампер, переднє колесо, підкрилок), свідчать про те, що водій ОСОБА_3 не дав дорогу транспортному засобу «Фольксваген», що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтися.

За встановлених обставин, Апеляційний суд м. Києва дійшов висновку, що фабула адміністративного правопорушення, викладена у протоколі про адміністративне правопорушення серії БР №111855 від 22.01.2017 року, не відповідає встановленим у суді фактичним обставинам ДТП, оскільки фактично Зозулею було порушено п. 10.3 ПДР України, в той час як в протоколі про адміністративне правопорушення від 22.01.2017 року № БР№ 111855 зазначено порушення п.п. 10.2, 2.3 (б) ПДР України.

Дані обставини, встановлені судом в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування при розгляді даної справи та свідчать про наявність факту неправомірності дій відповідача у заподіянні шкоди майну позивача, як і причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та їх наслідками, що є обов`язковими елементами цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду.

Однак, суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність в діях ОСОБА_3 вини у спричиненні шкоди внаслідок ДТП, яка мала місце 22 січня 2017 року.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) ( ст. 22 ЦК).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно із ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

За таких обставин, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу (надалі - ОСЦПВВНТЗ), яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

Згідно матеріалів справи, на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 була застрахована ПАТ «Страхова група «ТАС» та АТ «Страхова компанія «АХА Страхування». Страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну, становить 100000 грн. (а.с. 54-55).

Розмір відновлювального ремонту автомобіля «Фольксваген» становить 79526,94 грн. Вказані кошти позивач витратив на ремонт транспортного засобу, що підтверджується копіями відповідних квитанцій та актом прийому-передачі робіт (а.с.11-18).

Ураховуючи вимоги цивільного законодавства та ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у даному позові, на відміну від ПАТ «Страхова група «ТАС» та АТ «СК «АХА Страхування».

Так, згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Разом з тим, відповідно до ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача на належного в суді першої інстанції не заявлялось. Суд з власної ініціативи позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК.

Оскільки, пред`явлення позову до неналежного відповідача, яким у даному випадку є ОСОБА_3 , є самостійною підставою для відмови в позові, а позивачем клопотання про його заміну не заявлялось, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 вересня 2018 рокускасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування», про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль