Постанова

Іменем України

18липня 2019 року

м. Київ

справа № 0907/2-3716/2011

провадження № 61-32887св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 червня 2017 року у складі судді Островського Л. Є., та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів:

Горейко М. Д., Бойчука І. В., Василишин Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 10 червня 1999 року до 06 лютого 2008 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу проживає з матір`ю та перебуває на її повному утриманні.

За час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2003 року, яка є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Враховуючи те, що відповідач не бере участі в матеріальному забезпеченні дочки та не сплачує аліменти, ОСОБА_1 просила відступити від принципу рівності часток при поділі майна подружжя та виділити їй у власність 2/3 частки квартири

АДРЕСА_1 , а відповідачу виділити 1/3 частку вказаної квартири.

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

- виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у власність по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 ,

- стягнути з ОСОБА_1 1/2 частину вартості будівельних матеріалів, придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в

АДРЕСА_2 » на земельній ділянці площею 0,0438 га в розмірі 53 825,00 грн,

- стягнути 1/2 частину вартості проведених ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_1 , у розмірі 338 776 ,00 грн.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що для придбання та проведення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_1 та є спільною власністю подружжя, ОСОБА_2 отримав у позику у свого батька ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 85 000,00 доларів США, а тому вважав, що вказана сума є спільним майном подружжя та підлягає стягненню зОСОБА_1 у розмірі 1/2 частини.

Вважав, що підлягає стягненню зОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 1/2 частина вартості будівельних матеріалів, придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_2 в садівницькому АДРЕСА_2 , оскільки після проведених будівельних та реконструкційних робіт за рахунок спільних трудових і грошових затрат подружжя, його вартість збільшилася.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Проведено розподіл спільного майна подружжя та виділено ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 виділено 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 в частині вимог про поділ квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вказана квартира є спільно придбаним майном подружжя, частки яких у її власності є рівними. Позивач не надала допустимих доказів того, що її частка повинна бути більшою, ніж 1/2, а суд повинен відійти від рівності таких часток.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 вересня

2017 року рішення Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2017 року переглядалося в частині відмови у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_2 .

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 вересня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2017 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимогОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 1/2 частини вартості будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_2 садівницькому АДРЕСА_2 » у розмірі 53 825,00 грн, стягнення 1/2 частини вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_1 , у розмірі 338 776 ,00 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із відсутності правових підстав для задоволення вказаних позовних вимог та доказів на підтвердження того, що спірні грошові кошти були потрачені в інтересах сім`ї.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій у порушення норм законодавства належним чином не дослідили безпосередньо у судових засіданнях докази по справі, зокрема в оскаржуваних судових рішеннях не наведено мотивів прийняття чи неприйняття звіту про оцінку майна від 31 серпня 2003 року, довідки про доходи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кредитних договорів.

Вважає, що висновок судів про те, що позика у розмірі 85 000,00 доларів США не була потрачена в інтересах сім`ї, є помилковим та не відповідає дійсності.

Крім того, суди у порушення приписів частин першої-другої статті 10 ЦПК України не звернули уваги на факт проживання сторін однією сім`єю до реєстрації шлюбу та безпідставно відмовили у клопотанні про виклик свідків.

Доводи інших учасників справи

23 листопада 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін. При цьому посилається на безпідставність доводів касаційної скарги, а також на законність і обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 0907/2-3716/2011 передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 червня 1999 року до 06 лютого 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 26 листопада

2008 року.

30 вересня 2003 року зі згоди ОСОБА_1 між ОСОБА_2 та

ВАТ «АКБ» «Прикарпаття» було укладено кредитний договір № 184, з тексту якого вбачається, що грошові кошти отримані в кредит із метою купівлі квартири. Вказані обставини також встановлені у справі № 0909/1187/2013 та підтверджені рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від

03 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року.

Судами встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2003 року придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлені обставини щодо житлового будинку в АДРЕСА_2 :

Встановлено, що 01 березня 1999 року ОСОБА_1 придбала у

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (батьки ОСОБА_1 ) земельну ділянку площею 0,0438 га та садовий будинок АДРЕСА_3 . На момент придбання спірного майна ОСОБА_1 не перебувала в шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_2 , а грошові кошти, за які вона придбала будинок, набуті нею до 1999 року до часу укладення шлюбу.

Згідно з довідкою від 28 квітня 2014 року № 22, виданою садовим товариством «Сад № 4», старий садовий будинок, 1976 року побудови, демонтований у 2011 році, а в 2012 році на місці демонтованого будинку ОСОБА_1 розпочато будівництво нового садового будинку.

Встановлені обставини щодо позики грошових коштів у розмірі

85 000,00 доларів США:

Судом встановлено, що у 2011 році ОСОБА_8 (сестра

ОСОБА_2 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, мотивуючи тим, що вона є спадкоємцем свого батька, який згідно з розписками від 25 вересня 2003 року, 30 вересня 2003 року та 25 грудня 2003 року надав у позику ОСОБА_2 85 000,00 доларів США, які були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1 та здійснення в ній ремонту.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня

2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року, у справі

№ 0907/12201/2012 відмовлено у задоволенні вказаного позову. Судами у справі встановлено, що письмової згоди ОСОБА_1 на укладення договорів позики від 25 і 30 вересня та 25 грудня 2003 року, згідно з якими ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 85 000,00 доларів США, не надавала, а отже, ці правочини відбулися не в інтересах сім`ї.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги та застосовані норми права

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Встановивши, що квартира

АДРЕСА_1 , була придбана сторонами за час шлюбу за грошові кошти, отримані після підписання кредитного договору між

ОСОБА_9 та ВАТ «АКБ» «Прикарпаття», згоду на підписання якого

ОСОБА_1 надала, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку всім наданим сторонами доказам, суди обґрунтовано вказали, що відповідач не надав суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, що спірну квартиру було придбано та відремонтовано за кошти, які він отримав у позику від свого батька, тобто він не спростував матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя, посилаючись при цьому на преюдиційне значення рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року у справі № 0907/12201/2012, якими встановлено відсутність будь-яких боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_9 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з

ОСОБА_1 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в м. Івано-Франківську в садівницькому АДРЕСА_2 , належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суди дійшли правильного висновку про те, що оскільки будівництво та ремонт вказаного будинку було розпочато вже через чотири року після припинення шлюбних відносин, а відповідачем не надано доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства сторонами, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від

01 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Сердюк