ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6404/19 Справа № 213/988/19 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2019 року, яке ухвалене суддею Князєвою Н.В. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні,-

ВСТАНОВИВ :

В березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «Південний ГЗК») і просив стягнути 208 650 гривень моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням його здоров`я при виконанні трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 06 серпня 1976 року по квітень 2014 року працював електрослюсарем з ремонту обладнання в кар`єрі, електрослюсарем з ремонту устаткування дробильного комплексу ПАТ «ПівдГЗК» в умовах, які характеризувалися перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.

У січні 2018 року рішенням ЛЕК Українського НДІ промислової медицини позивачу встановлено професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії). ЛН першого-другого ступеня.

Професійне захворювання було встановлено на підставі даних Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці № 2/2/-11-3-6700 від 13 листопада 2013 року, згідно яких позивач працював в умовах підвищення параметрів важкості та напруженості праці, пилу, несприятливого мікроклімату, шуму. Умови праці за параметрами загальної вібрації відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості, за показниками важкості праці до 3 класу 2 ступеню шкідливості, за вмістом в повітрі робочої зони речовин фіброгенної дії до 3 класу 3 ступеню шкідливості, за рівнем шуму до 3 класу 2 ступеню шкідливості.

За фактом професійного захворювання було проведено розслідування, за результатами якого складено акт розслідування хронічного професійного захворювання від 27 січня 2014 року.

Згідно Акту позивач, працюючи на підприємстві відповідача, виконував роботи в умовах, які характеризувалися перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: концентрація пилу від 4,8 мг/куб.м до 12 мг/куб.м при ГДР 2,0 мг/куб.м.

Висновком МСЕК позивачу первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності, з 17 березня 2014 року безстроково.

При повторному переогляді висновком МСЕК позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково

У зв`язку з професійним захворюванням позивачу завдано моральної шкоди, оскільки змінився його спосіб та якість життя, так як він змушений лікуватися, постійно відчуває біль, стан здоров`я не поліпшується, не може допомагати по господарству, відчуває себе неповноцінною людиною.

У зв`язку із чим просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 208 650 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 3900 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з втратою здоров`я на виробництві, 27 000 гривень 00 коп. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 406 гривень 35 копійок.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Південний ГЗК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Відповідач, вказує на те, що позивач знав про шкідливі умови праці на виробництві, але свідомо продовжував працювати в таких умовах, отримуючи за цю працю відповідні пільги та компенсації.

Також, звертає увагу на те, що у позивача професійне захворювання було встановлено лише через 17 років, після отримання права на пенсію на пільгових умовах, однак він продовжував працювати на підприємстві за власним бажанням до виходу на пенсію у грудні 2014 року.

На думку відповідача саме перевищений термін роботи позивача в шкідливих умовах призвів до встановлення професійного захворювання.

Апелянт вважає, що позивачем не доведено наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, так як, матеріали справи не містять доказів наявності у позивача моральних страждань, тому вважає, що відсутній причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням підприємства, що не враховано судом під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Вказує на те, що розмір моральної шкоди стягнутої судом на користь позивача не відповідає засадам розумності та справедливості.

На думку відповідача, суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати на користь позивача, зокрема на правничу допомогу в розмірі 406,35 гривень.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ПАТ «Південний ГЗК»Гомбаренко Е.Є., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Південний ГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 06 серпня 1976 року по 08 грудня 1983 року електрослюсарем з ремонту обладнання, з 08 грудня 1983 року по 23 квітня 2014 року електрослюсарем з ремонту устаткування дробильного комплексу, електрослюсарем ВАТ «Південний ГЗК», правонаступником якого є ПАТ «Південний ГЗК»(а.с. 23-24).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 27 січня 2014 року, позивачу встановлене професійне захворювання з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії, пиловий бронхіт першої - другої стадії, емфізема легень першої - другої стадії (а.с. 5-зворот).

Пунктом 16 Акту встановлено, що професійне захворювання позивача виникло за обставин праці на підприємстві ПАТ «Південний ГЗК», де він працюючи електрослюсарем з ремонту обладнання внаслідок не доскональності робочих місць виконував роботи, пов`язані з впливом пилу, концентрація якого в повітрі робочої зони перевищувала ГДК. Працюючи електрослюсарем з ремонту устаткування дробильного комплексу ОСОБА_1 також підпадав під дію виробничого пилу (а.с. 5-зворот)

Висновком МСЕК від 03 квітня 2014 року позивачу первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 7).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 07 липня 2016 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Південний ГЗК»про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач знав про шкідливі умови праці на виробництві, але свідомо продовжував працювати в таких умовах, отримуючи за цю працю відповідні пільги та компенсації, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач пропрацював на підприємстві відповідача в період з 1976 року по 2014 рік.

Відповідно до висновку МСЕК від 03 квітня 2014 року позивачу первинно було встановлено 15% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, безстроково та при повторному переогляді висновком МСЕК від 07 липня 2016 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ ««Південний ГЗК»» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутим з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, судом першої інстанції враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності у розмірі 25%, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим хронічними професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Тому, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що обов`язок ПАТ ««Південний ГЗК»» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу відсутній, оскільки в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу колегією суддів не беруться до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідно до п. 16 Акту встановлено, що професійне захворювання позивача виникло за обставин праці на підприємстві ПАТ «Південний ГЗК» електрослюсаря з ремонту устаткування та електрослюсаря з ремонту устаткування дробильного комплексу, де позивач виконував роботу пов`язану з впливом пилу, концентрація якого в повітрі робочої зони перевищувала ГДК. Внаслідок недосконалості робочого місця ОСОБА_1 підпадав під вплив пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники. Не зазначення в Акті винних осіб ПАТ «Південний ГЗК» не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємствах відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПАТ «Південний ГЗК»у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 27000 гривень.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення судових витрат на користь позивача, зокрема на правничу допомогу в розмірі 406,35 гривень, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 25 лютого 2019 року уклав договір про надання правовничої допомоги з адвокатом Карнаух Т.В. згідно якого йому надана правнича допомога: консультація, правовий аналіз наданої документації клієнтом, формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі, копіювання документів для складання позовної заяви, вивчення судової практики суду касаційної інстанції, складання позовної заяви, представлення інтересів в суді (а.с. 32-36). Згідно журналу судового засідання від 02.05.2019 року адвокат Карнаух Т.В. приймала участь у судовому засіданні тривалістю 1 годину 15 хвилин (а.с. 81). На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано прибутковий касовий ордер про сплату адвокату 3 900 грн. та акт розрахунок судових витрат відповідно до умов договору.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 406,35 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: