ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3315/19 Справа № 208/7353/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за порушення строку сплати аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за порушення строку сплати аліментів.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за порушення строку сплати аліментів - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року у справі №208/7353/16-ц та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року просить залишити рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року у справі №208/7353/16-ц - без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та 07 травня 2015 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 7).

Згідно свідоцтв про народження батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.4,5,6).

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.11.2015 року (а.с. 8), позовні вимоги ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено, стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі по 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок, на кожну дитину до повноліття дітей.

У відділі ДВС Заводського ВДВС ДМУЮ перебуває на примусовому виконанні виконавчий лист №208/3797/15ц від 07.12.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання трьох дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 2000,00 грн. щомісячно на кожну дитину (а.с. 10).

27 січня 2016 року старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС ДМУЮ від 27.01.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №208/3797/15-ц (а.с. 11).

Згідно до довідки Заводського відділу ДВС м. Дніпродзержинська від 14.11.2016 року (а.с. 12), ОСОБА_2 за виконавчим провадженням на підставі виконавчого листа № 208/3797/15-ц має станом на 14.11.2016 року заборгованість зі сплати аліментів в сумі 71321 гривні.

Згідно до доказів наданих відповідачем до відзиву (а.с. 34-43), відповідач в період з з травня 2015 року по лютий 2016 року в добровільному порядку шляхом перерахування коштів на карткові рахунки дітей сплатив:

- на картковий рахунок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 15.05.2015 року по 08.02.2016 року, в сумі 14828 гривень;

- на картковий рахунок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 14.05.2015 року по 16.01.2016 року, в сумі 8650 гривень;

- на картковий рахунок ОСОБА_1 , в період з 16.06.2015 року по 25.01.2016 року в сумі 3310 гривень.

Згідно до ч. 1 ст. 196 СК України, У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Також, згідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Тобто, для застосування наслідків передбачених ч. 1 ст. 196 СК України, повинно бути доведено та встановлено наявність вини у діях (бездіяльності) особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, та нарахування неустойки (пені) повинно бути проведено у розмірі та порядку визначеному законодавством.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що виконавче провадження відкрито не з вини відповідача лише у січні 2016 року, та в період 2015-2016 років, відповідач здійснював платежі на утримання дітей, що підтверджено доказами наданими до відзиву, винність особи, в ухиленні від виконання рішення суду на сплату аліментів є спростованою доказами наданими відповідачем, та не доведеними з боку позивача.

Окрім того,в суд апеляційної інстанції надана довідка від 14.02.2019 року Заводського ВДВС м.Кам"янське ,про те,що на примусовому виконанні у них знаходиться виконавче провадження №49985096 щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа № 208/3797/15-ц і станом на 01.03.2019 року заборгованість зі сплати аліментів -відсутня.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції безпідставно поклав тягар доведення вини у несплаті аліментів не на відповідача, а на позивача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України ).

Доводи апелянта, що суд першої інстанції помилково ставить під сумнів правильність її розрахунку пені за несвоєчасну сплату аліментів, колегія суддів ставиться критично, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано відхилив розрахунок пені, проведений позивачем, як такий, що не відповідає нормам матеріального права, суперечить правовим висновкам Верховного Суду України.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції були порушені положення ст. 178 ЦПК України в тій частині, що було прийнято до розгляду відзив відповідача при відсутності доказів про надсилання додатків позивачу - не являються підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича