Провадження №2/522/4412/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , 19.11.2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2004 року. ОСОБА_2 є сином позивача. 22.06.2005 року, між позивачем і відповідачами було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачі отримали грошові кошти у загальній сумі 17000 доларів США: 22.06.2005 - в сумі 4000 дол.США; 15.07.2005 - в сумі 4000 дол.США; 08.08.2005- в сумі 4000 дол.США; 14.09.2005 - в сумі 3000 дол.США; 17.10.2005 - в сумі 2000 дол.США. Кошти було перераховано ОСОБА_1 подружжю сина через власний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «МТБ БАНК» відкритий позивачу згідно договору від 23.10.2003 №5905оф-02/03. Позичені кошти в повному розмірі отримані особисто ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією про рух коштів по згаданому рахунку позивача та довідкою ПАТ «МТБ БАНК» від 05.11.2018 вих. №2042/01. Відповідачі отримали кошти в позику на невизначений строк, та зобов`язалися їх повернути негайно за першою вимогою кредитора. З серпня 2016 року, позивач неодноразово звертався до сина та його дружини з вимогою про повернення позики. Однак до цього часу відповідачі не повернули позичальнику суму позики посилаючись на відсутність коштів. Відповідно розрахунків представника позивача, загалом борг за договором складає 17000 дол. США (основний борг) + 934,77 дол.США (3% річних за період з 01.09.2016 по 31.10.2018) = 17934,77 дол. США, що в еквіваленті по курсу Національного банку України становить 506836,66 грн. на день звернення до суду.

Відповідно наданого відзиву на позовну заяву представника відповідачів від 11.04.2019 року, відповідачі вважають позовні вимоги необґрунтованими і безпідставними, бо такого договору позики між позивачем та відповідачами ніколи не укладалось. Переведення грошових коштів на рахунки відповідачів ні в якому разі не свідчить про укладання договору позики та виникнення боргових зобов`язань між сторонами. Додатково зазначено, що станом на 2005 рік, позивач та відповідачі практично проживали однією сім`єю підтримуючи між собою гарні та довірливі стосунки. Також надано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки строки повернення боргу повинні бути відображені в укладеному договорі або розписці, отже посилання, зокрема, на невизначений строк повернення боргу та інше може бути заявлено виключно в разі наявності одного з вищевказаних документів (договору або розписки). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, беручи до уваги інформацію про грошові перекази позивача, останній з яких було здійснено 17.10.2005 року, отже строк для звернення з відповідною вимогою до відповідачів через суд спив 10 років назад.

08.05.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідно якого зазначено, що доводи відповідачів не спростовують позиції, з огляду на наступне. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Позичені кошти в повному розмірі отримані особисто ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією про рух коштів по згаданому рахунку позивача да довідкою ПАТ «МТБ БАНК» від 05.11.2018 вих.№2042/01. Отже, позивачем гроші передані, що є підтвердженням укладення договору позики відповідно до ст. 1046 ЦК України. З приводу доводів відповідачів, щодо спливу строку позовної давності, на думку представника позивача спростовується докази щодо направлення вимог до відповідачів з серпня 2016 року, враховуючи те, що відповідачі отримали кошти в позику на невизначений строк, та зобов`язалися їх повернути негайно за першою вимогою кредитора.

До суду 27.12.2018 року надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідача, з якої вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

До суду 27.12.2018 року надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідача, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 23.01.2013 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 06.12.2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відстрочку сплати судового збору по справі - відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - залишено без руху.

23.01.2019 року на адресу суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Доніної Л.А. про відстрочення сплати судового збору.

Ухвалою суду від 29.01.2019 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Доніної Людмили Анатоліївни про відстрочення сплати судового збору - задоволено. Відстрочено ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 4 068,36 грн. за подання до суду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 506 836,66 грн. - до ухвалення судового рішення у справі.

Також разом з позовом позивачем надано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 31.01.2019 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 18.03.2019 року.

15.02.2019 року відповідачем по справі ОСОБА_2 подано заяву про відвід головуючого судді.

Ухвалою суду від 18.02.2019 року зупинено провадження за розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики протягом двох днів для вирішення питання відповідно до ст.40 ЦПК України.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси (Шенцевої О.В.) від 21.02.2019 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_2 про відвід судді Домусчі Л.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

22.02.2019 року відповідачем по справі ОСОБА_2 через канцелярію суду надані заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання призначене на 18.03.2019 року не з`явився, надав суду заяву, щодо розгляду справи за його відсутністю.

Ухвалою суду від 21.03.2019 року вирішення питання щодо заперечень ОСОБА_2 стосовно розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відкладено на 18 квітня 2019 року о 09 год. 25 хв.

Розгляд справи 18.04.2019 року було відкладено на 07.05.2019 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Розгляд справи 07.05.2019 року було відкладено на 09.07.2019 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Учасники справи у судове засідання призначене на 09.07.2019 року не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, представники сторін надали суду заяви про розгляд справи без їх участі.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 15.07.2019 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.10.2003 року було укладено договір №5905ф-02/03 на обслуговування поточного рахунку фізичної особи між ВАТ «Морський Транспортний Банк» та ОСОБА_1 . Відповідно заяви від 23.10.2003 року ОСОБА_1 просив відкрити поточний рахунок у дол. США.

Відповідно виписки по рахунку № НОМЕР_1 від 22.10.2018 року в ПАТ «МТБ БАНК» відкритий згідно договору від 23.10.2003 №5905оф-02/03 дійсно виконувались операції по руху коштів, на які посилається позивач у позовній заяви, а саме 22.06.2005 - в сумі 4000 дол.США; 15.07.2005 - в сумі 4000 дол.США; 08.08.2005- в сумі 4000 дол.США; 14.09.2005 - в сумі 3000 дол. США; 17.10.2005 - в сумі 2000 дол.США отримували відповідачі, що не спростовується представником відповідача, однак в призначеннях операцій відомостей щодо здійснення руху коштів за договором позики на який посилається позивач не зазначено.

31.08.2016 року ОСОБА_1 направив вимогу до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо повернення зазначених коштів.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 2 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 3 ст.208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більш разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

За нормами ст.ст.11, 509 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст.533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

Суд вбачає, що позивач в підтвердження укладання договору позики від 22.06.2006 року посилається лише на виписку по банківському рахунку, щодо переказу коштів, однак письмових документів (розписки, договору позики) щодо виникнення боргових зобов`язань між сторонами суду не надано, отже встановити існування боргового зобов`язання неможливо. Таким чином доводи про наявність договору позики на думку суду не доведено.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином суду не надано належного та достовірного доказу в підтвердження підстав позову щодо наявності укладеного між сторонами письмового договору позику, а також у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити умови надання коштів та умови його виконання, відповідальності та строків, проте відомості про тримання відповідачами коштів від позивача не можуть бути доказом щодо укладення договору позики, оскільки судом встановлено що в той період часу позивач разом з відповідачами проживав однією сім`єю.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Отже, суд не бере до уваги заяву відповідача про застосування строків давності, оскільки у позові ОСОБА_1 відмовляє за його недоведеності.

Відповідно до змісту ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою суду від 29.01.2019 року відстрочено ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 4 068 (чотири тисячі шістдесят вісім) гривень 36 копійок за подання до суду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 506 836,66 грн. до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, зазначена сума судового збору підлягає стягненню з позивача на користь держави.

На підставі викладеного й керуючись ст.ст.10, 11, 15, 16, 99, 192, 526, 530, 533, 536, 545, 612, 625, 626, 1046-1050 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 76, 81, 89, 95, 133, 141, 206, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 4 068 (чотири тисячі шістдесят вісім) гривень 36 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст.354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 15.07.2019 року.

Суддя: Домусчі Л.В.