Справа № 214/7859/18
2/214/917/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 травня 2019 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чернової Н.В.,

при секретарі судового засідання Звада Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у м. Кривому Розі в порідку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/7859/18 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (вул. Електрична, буд.1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду із зазначеним позовом до АТ «Криворізька теплоцентраль» в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 172116,36 грн. Окрім того, позивач просить стягнути з АТ «Криворізька теплоцентраль» на свою користь витрати, понесені нею на правову допомогу.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказала що з вересня 2003 року вона працювала на ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є АТ «Криворізька теплоцентраль». З 27.12.2013 року позивач обіймала посаду начальника служби охорони праці, а з 12.09.2017 року її переведено на посаду начальника відділу охорони праці. Наказом №254к від 17.10.2017 року позивача звільнено з займаної посади за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором, відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2018 року по справі №904/9478/17 визнано незаконним та скасовано вказаний наказ про припинення трудового договору та поновлено позивача на посаді начальника відділу охорони праці з дати звільнення та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8040,00 за період з 18.10.2017 року по 02.11.2017 року. Наказом №380-к від 25.10.2018 року на виконання зазначеного рішення від 17.10.2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу охорони праці. Також, позивач вказує, що на підставі поданої нею заяви від 25.10.2018 року наказом №383-к від 25.10.2018 року її звільнено з займаної посади за ч.3 ст.38 КЗпП України. При цьому, ОСОБА_1 звертає увагу, що не зважаючи на встановлені вимоги КЗпП України та вказівку у наказі головному бухгалтеру виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, грошові кошти їй не нараховано та не виплачено. Позивач зазначає, що з моменту її незаконного звільнення, кількість днів вимушеного прогулу з 03.11.2017 року та на день поновлення 25.10.2018 року складає 246 робочих днів. Згідно з розрахунковим листом, за серпень 2017 року, дохід позивача склав 4708,95 грн., а за вересень 11383,34 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці, а саме 23 відпрацьовані дні, складає 699,66 грн., що за весь період складає 172116,36 грн. Отже, на думку позивача, відповідачем були порушені її права, у зв`язку з чим вона змушено звернутись до суду з вказаною позовною заявою.

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 14.01.2019 року представником відповідача ОСОБА_2 подано відзив на позовну заву, в якому він просить відмовити у його задоволенні. У відзиві зазначає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2018 року не набрало законної сили, оскільки оскаржено в апеляційному порядку. Зазначена обставина, на думку представника відповідача, виключила прямий обов`язок відповідача здійснити повне погашення всієї суми у день звільнення позивача 25.10.2018 року, проте, з нею було проведено розрахунок у повному обсязі, у тому числі і за рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2018 року у розмірі 8040,00 грн. Окрім того, представник відповідача звертає увагу, що, оскільки справляння і сплати прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Таким чином, всупереч твердження позивача, наведеного у позовній заяві, остання у день звільнення отримала повний розрахунок, відповідно до чинного трудового законодавства.

28.02.2019 року за результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №476 від 28.02.2019 року, відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 28.02.2019 року, матеріали справи прийнято до провадження суддею Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Черновою Н.В.

Інших процесуальних дій судом не вчинялось.

Сторони в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності в порядку письмово провадження. Позивач та його представник позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши письмові матеріали справи, з урахуванням позицій сторін, суд встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини та прийшов до наступних висновків.

Так, 17.09.2003 року ОСОБА_3 .В прийнято у південний експлуатаційний район ДП «Криворізька теплоцентраль» слюсарем з обслуговування теплових пунктів 4 групи, відповідно до наказу №259к від 17.09.2003 року.

Наказом №61к від 15.02.2008 року ОСОБА_1 переведено в службу механізації та автотранспорту ДП «Криворізька теплоцентраль» техніком 2 категорії, а наказом №194к від 09.11.2009 року переведено інженером з охорони праці.

10.04.2013 року, у зв`язку з перейменуванням служби охорони праці у службу охорони праці і технічної безпеки ДП «Криворізька теплоцентраль», ОСОБА_1 переведено інженером з охорони праці в службу охорони праці і технічної безпеки.

З 27.12.2013 року ОСОБА_1 обіймала посаду виконуючого обов`язки начальника служби охорони праці та технічної безпеки ДП «Криворізька теплоцентраль» на підставі наказу №356к від 27.12.2013 року, а з 31.03.2014 року переведена на вказану посаду постійно, відповідно до наказу №78к від 31.03.2014 року.

Згідно з наказом Фонду державного майна №335 від 18.02.2016 року ДП «Криворізька теплоцентраль» належить до сфери управління Фонду державного майна.

14.06.2016 року служба охорони праці та технічної безпеки ДП «Криворізька теплоцентраль» перейменовано в службу охорони праці.

При цьому, наказом №2230 від 12.12.2016 року ДП «Криворізька теплоцентраль» перетворено в ПАТ «Криворізька теплоцентраль» шляхом правонаступництва.

З 12.09.2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу охорони праці, відповідно до наказу №197к від 12.09.2017 року.

Наказом №254к від 17.10.2017 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором, відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України.

Вказані обставини встановлено на підставі відповідних записів в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , що заведена 17.09.2003 року на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2018 року задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Криворізька теплоцентраль» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та визнано незаконним і скасовано наказ №254к від 17.10.2017 року про припинення трудового договору, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу охорони праці ПАТ «Криворізька теплоцентраль» з дати звільнення. Також, вказаним рішенням стягнуто з ПАТ «Криворізька теплоцентраль» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8040,00 грн. (а.с.6).

На підставі вказаного рішення, наказом керівника АТ «Криворізька теплоцентраль» №380-к від 25.10.2018 року про поновлення на роботі, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу охорони праці з 17.10.2017 року з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці останньої (а.с.4).

При цьому, наказом керівника АТ «Криворізька теплоцентраль» №383-к від 25.10.2018 року про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу охорони праці за підставі заяви останньої за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с.5).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, щоне зважаючи на встановлені вимоги КЗпП України та вказівку у наказі головному бухгалтеру виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, грошові кошти їй не нараховано та не виплачено. Перевіряючи обґрунтованість таких тверджень позивача, в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Як слідує зі ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами та доповненнями (далі Порядок №100 від 08.02.1995 року).

З урахуванням цих норм, зокрема абз.2 п.2 Порядку №100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку № 100).

Як роз`яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №3 «Про практику застосування судами про оплату праці», при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

З наведеного позивачем розрахунку слідує, що кількість днів вимушеного прогулу з 03.11.2017 року по день звільнення 25.10.2018 року, складає 246 робочих днів, в серпні та вересні 2017 року позивач відпрацювала 23 дні, загальний розмір отриманої нею заробітної плати за цей період складає 16092,29 грн., відтак розмір середньоденного заробітку становить 699,66 грн.

Разом з цим, наведений позивачем розрахунок в частині визначення розміру середньоденної заробітної плати суд вважає помилковим, оскільки він суперечить Порядку № 100 від 08.02.1995 року та проведений з урахуванням не вірної кількості днів вимушеного прогулу з 03.11.2017 року по день звільнення 25.10.2018 року та з урахуванням розмірів виплат, які не підлягали врахуванню.

Відтак, суд вважає за необхідне навести власний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.11.2017 року по день звільнення 25.10.2018 року.

З матеріалів справи видно, що позивача звільнено з 17.10.2017 року за п.3 ст. 40 КЗпП України, тобто останніми повними місяцями її роботи в АТ «Криворізька теплоцентраль» є серпень та вересень 2017 року.

Відповідно до п.3 розділу 3 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Як слідує з розрахункових листів, за серпень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в сумі 8889,35 грн. за 7 відпрацьованих днів (з урахуванням, зокрема, виплат за 10 днів лікарняних на загальну суму 4180,40 та премії у розмірі 1409,92 грн.), у вересні 2017 року нарахована заробітна плата в сумі 11383,34 грн. за 16 відпрацьованих днів (з урахуванням, зокрема, премії у розмірі 3252,38 грн.) (а.с.7, 8).

Разом з цим, відповідно до п.3 розділу 3 Порядку, у разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів.

Положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, а саме виплати, нараховані позивачу у зв`язку з перебуванням у відпустці, відрядженні та на лікарняному. На цьому також акцентує увагу Верховний Суд України в постановах від 14.09.2016 року №6-419цс16, від 16.12.2015 року у справі №6-648цс15 та від 23.01.2011 року у справі №6-87цс11.

Такий висновок випливає й з абзацу 2 п.4 розділу 3 Порядку № 100 та зазначений в листі Мінсоцполітики від 26.01.2009 року № 70/13/84-09.

Окрім того, час, протягом якого працівник згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду (абзац 6 п. 2 розділу 2 Порядку № 100).

Оскільки відповідно до п.3 розділу 3 Порядку, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, тому при розрахунку суд приймає нараховані позивачеві розміри заробітної плати без відрахування утриманих з неї податків (ПДФО) та зборів (військового збору).

Отже, керуючись п.4 розділу 3 Порядку, суд не враховує нараховані позивачу лікарняні в сумі 4180,40 грн. за серпень 2017 року (2090,20 грн. + 2090,20 грн.).

Керуючись п.3 розділу 3 Порядку, в розрахунок суд приймає до уваги нараховану позивачу в серпні та вересні 2017 року премію в розмірі 1409,92 грн. та 3252,38 грн., відповідно, однак вона підлягає корегуванню на коефіцієнт пропорційності фактично відпрацьованих позивачем днів.

Так, в серпні 2017 року 22 робочих дні, з яких позивач відпрацювала 7 днів, а відтак пропорція часу, відпрацьованого в розрахунковому періоді до усіх робочих складає 32%, у зв`язку з чим для обчислення заробітку за серпень 2017 року слід враховувати премію у розмірі 451,17 грн. (1409,92-32%), а розмір премії, який не підлягає врахуванню 958,75 грн. (1409,92 грн. - 451,17 грн.)

Також, у вересні 2017 року 21 робочий день, з яких позивач відпрацювала 16 днів, а відтак пропорція часу, відпрацьованого в розрахунковому періоді до усіх робочих складає 76%, у зв`язку з чим для обчислення заробітку за вересень 2017 року слід враховувати премію у розмірі 2471,81 грн. (3252,38-76%), а розмір премії, який не підлягає врахуванню 780,57 грн. (3252,38 грн. - 2471,81 грн.)

Таким чином, отримана позивачем заробітна плата за серпень 2017 року, яка враховується для визначення середньоденного заробітку, складає 3750,20 грн. (з розрахунку: 8889,35 грн. - 2090,20 грн. 2090,20 грн. 958,75 грн.), за вересень 2017 року 10602,77 грн. (з розрахунку: 11383,34 грн. 780,57 грн.). Сумарний розмір заробітної плати за серпень та вересень 2017 року становить 14352,97 грн. (3750,20 грн. + 10602,77 грн.).

Кількість фактично відпрацьованих позивачем днів за серпень та вересень 2017 року складає 23 (7 серпень, 16 вересень). Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 624,04 грн. (14352,97 грн./23 дні).

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.11.2017 року по 25.10.2018 року, тобто за 244 дні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 152265,76 грн. із розрахунку: 624,04 грн. * 244 дні (листопад 2017 року 20 днів, грудень 2017 року 20 днів, січень 2018 року 21 день, лютий 2018 року 20 днів, березень 2018 року 21 день, квітень 2018 року 19 днів, травень 2018 року 21 день, червень 2018 року 20 днів, липень 2018 року 22 дні, серпень 2018 року 22 дні, вересень 2018 року 20 днів, жовтень 2018 року 18 днів).

При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідача, з приводу повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, у зв`язку з виплатою їй у жовтні 2018 року грошових коштів у розмірі 45648,45 грн., адже, як видно з копії розрахункового листа за жовтень 2018 року, вказана сума складається з окладу у розмірі 516,41 грн., надбавки 103,28 грн., компенсації за невикористану відпустку 14902,46 грн., вихідної допомоги 33144,00 грн. та оплати згідно рішення суду 6700,00 грн. та 1340,00 грн. (а.с.29) і аж ніяк не свідчить про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.11.2017 року по 25.10.2018 року.

Відповідно до пункту 4 частини 3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 . При звільненні позивача з роботи, відповідачем не дотримані вимоги передбачені трудовим законодавством, а тому наявні всі підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у вимозі про стягнення з відповідача на її користь понесених витрат на правову допомогу, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи, відповідно до ч.2 ст.13, ст.81 ЦПК України, будь-яких письмових доказів, зокрема, квитанцій, рахунків або актів виконаних робіт тощо, підтверджуючих вказані обставини.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню із стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 152265,76 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем одночасно заявлено дві майнові вимоги, від сплати судового збору за якими позивач не звільнена (постанова ВП ВС від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16), тому вони є об`єктами справляння судового збору: 704,80 грн. за вимогу щодо стягнення витрат на правову допомогу та 1522,65 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку (1% від стягнутої суми), але, з урахуванням часткового задоволення позовної заяви, стягненню підлягає судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку у розмірі 1522,65 грн.

З огляду на ухвалення рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1522,65 грн.

В порядку п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежів за один місяць (з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів) допустити до негайного виконання.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (вул. Електрична, буд.1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 03.11.2017 року по 25.10.2018 року, в загальному розмірі 152265 (сто п`ятдесят дві тисячі двісті шістдесят п`ять) грн. 76 коп. (з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1522 (одна тисяча п`ятсот двадцять дві) грн. 65 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежів за один місяць (з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів) допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Чернова