ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/665/19 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 305030000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Сташків Б. І., Ходоровський М. В.,

за участю секретаря - Дмитрів О.М.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу №607/15044/17 за апеляційною скаргою Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2019 року, ухваленого суддею Братасюк В.М., у цивільній справі за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених коштів, -

В С Т А Н О В И В:

у листопаді 2017 року Тернопільський міськрайонний центр зайнятості звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь позивача (вул. Текстильна, 1 Б, м. Тернопіль, 46010) незаконно отриману допомогу по безробіттю на суму 12 958 (дванадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 85 копійок на розрахунковий рахунок Тернопільського міськрайонного центру зайнятості №1002, МФО - 838012, банк ГУДКСУ у Тернопільській області, код ЄДРПОУ - 14029303, а також витрати по сплаті судового збору віднести на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог Тернопільський МЦЗ зазначив, що 15 листопада 2011 року відповідачу надано статус безробітної та розпочато виплату допомоги по безробіттю. Однак, в ході проведеної, на підставі рішення комісії з розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення Тернопільського міськрайонного центру зайнятості від 31 травня 2017 року, та наказу директора №76 "Д" від 01 червня 2017 року, перевірки обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, встановлено, що відповідач при зверненні за сприянням у працевлаштуванні приховала інформацію про те, що з 23 жовтня 2003 року вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець. Таким чином, відповідач перебуваючи на обліку як безробітна та отримуючи допомогу по безробіттю одночасно була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що призвело до безпідставного набуття нею допомоги по безробіттю за період з 15 листопада 2011 року по 09 листопада 2012 року в сумі 12 958 (дванадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 85 копійок. 18 липня 2017 року відповідачу направлено повідомлення про повернення безпідставно набутого майна, однак, в добровільному порядку ОСОБА_1 кошти не повернула, чим заподіяла шкоду державним інтересам та завдала збитки на вищевказану суму.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2019 року в задоволенні позову Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених коштів в сумі 12 958 (дванадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 85 копійок - відмовлено.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі Тернопільський міськрайонний центр зайнятості просить скасувати рішення суду першої інстанції - Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/15044/17 від 23 квітня 2019 року і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь позивача (вул. Текстильна, 1 Б, м. Тернопіль, 46002) незаконно отриману допомогу по безробіттю на суму 12 958 (дванадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 85 копійок на розрахунковий рахунок Тернопільського міськрайонного центру зайнятості №1002, МФО - 838012, банк ГУДКСУ у Тернопільській області, код ЄДРПОУ - 14029303, а також стягнути судовий збір, посилаючись на те, що суд при розгляді справи і винесенні рішення неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, порушив або неправильно застосував норми матеріального або процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги Тернопільський МЦЗ зазначив, що 08 листопада 2011 року ОСОБА_1 звернулася до позивача за сприяння у працевлаштуванні і 15 листопада 2011 року їй надано статус безробітного. В ході виконання "Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним", під час звірки інформації ПФУ з базою даних центру зайнятості було виявлено, що відповідач перебувала на обліку у центрі зайнятості як безробітний з 15 листопада 2011 року по 09 листопада 2011 року і отримувала допомогу по безробіттю та одночасно була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 23 жовтня 2003 року. За результатами перевірки позивач склав акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення і видав наказ №101 "Д" від 18 липня 2017 року про повернення коштів відповідно до п.3 ст.36 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та п.6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним. Тому, відповідач, перебуваючи на обліку Тернопільському МЦЗ як безробітна, незаконно отримувала допомогу по безробіттю, подаючи заяву про її призначення діяла недобросовісно, оскільки надала неправдиву інформацію про те, що не зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, хоча була зареєстрована. Позивач направляв повідомлення ОСОБА_1 про повернення коштів в сумі 12 958 (дванадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 85 копійок разом з копією наказу №101 "Д" від 18 липня 2017 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення від 18 липня 2017 року за №07/2431, однак, остання не надала жодної відповіді та в добровільному порядку не повернула вказані кошти.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Тришак Олега Григоровича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2019 року по справі №607/15044/17 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Також вказує на те, якщо позивач вимагає від відповідача повернути кошти, отримані як допомога по безробіттю, відтак на нього покладається обов`язок доводити умисне невиконання відповідачкою своїх обов`язків та зловживання ними, що в силу Закону є необхідною умовою стягнення суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі. В ході судового розгляду із врахуванням поданих сторонами доказів та наданих пояснень, судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідачка не займалася жодного дня підприємницькою діяльністю, не подавала податкової звітності і не отримувала доходу від здійснення підприємницької діяльності, а тому, жодного умислу, зловживання чи умисне невиконання своїх обов`язків нею не було допущено.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що провівши звірку даних та виявивши факт реєстрації відповідача СПД ФО, позивач не вжив жодних заходів для з`ясування інформації про отримуванні відповідачем доходи від здійснення підприємницької діяльності з метою доказування якогось умислу ОСОБА_1 , котра, як встановлено судом, маючи статус ФОП, підприємницькою діяльністю не займалася і не отримувала прибутку від підприємницької діяльності, а відтак, будучи людиною, єдиним джерелом існування якої була можливість отримати допомогу по безробіттю, скористалася правом на соціальний захист. Питання застосування наслідків пропущення позовної давності при зверненні до суду, судом не розглядалися, оскільки існує окрема підстава до відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Відповідно до статті 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин другої, третьої статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", яка визначає права, обов`язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Судом встановлено, що відповідно до персональної картки № НОМЕР_2 , 08 листопада 2011 року ОСОБА_1 звернулась у Тернопільський міськрайонний центр зайнятості за допомогою у працевлаштуванні та відповідно до поданої заяви просила надати їй статус безробітної (а.с. 4).

15 листопада 2011 року подала заяву про допомогу по безробіттю. Із змісту заяви вбачається, що на зворотній стороні документу заявник у графі "Як суб`єкт підприємницької діяльності засновник (співзасновник) юридичних осіб", відповідач вказала відповідь "не зареєстрована" (а.с. 5).

Цього ж дня відповідачу надано статус безробітної та розпочато виплату допомоги по безробіттю.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України "Про зайнятість населення" безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування.

При цьому призначення вказаної допомоги по безробіттю пов`язується саме із наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є не формальна реєстрація особи як суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи - підприємця чи приватного підприємця, а реальне зайняття підприємницькою діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування.

Вищевказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятої у справі №545/163/17 (провадження №61-33727сво18) від 06 лютого 2019 року.

Із протоколу засідання комісії Тернопільського міськрайонного центру зайнятості з розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення №17 від 31 травня 2017 року вбачається, що згідно проведеної звірки інформації Пенсійного фонду України з базою даних центру зайнятості виявлено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку у центрі зайнятості як безробітна та одночасно була зареєстрована як приватний підприємець, про що не повідомила при реєстрації в центрі зайнятості. Комісією ухвалено рішення провести перевірку у державного реєстратора щодо отриманням відповідачем статусу фізичної особи-підприємця (а.с. 9-10).

У відповідності до акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" №304 від 07 червня 2017 року, в ході проведеної перевірки встановлено, що 23 жовтня 2003 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , припинення реєстрації здійснено 13 лютого 2017 року (а.с. 14).

Проте, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2011 року підприємницькою діяльністю не займалася, прибутків від такої діяльності не отримувала, що підтверджується довідкою Тернопільської об`єднаної ДПІ від 14.11.2018 № 3432/6/19-18-13-20/7348 (а.с.73).

Таким чином, доводи Тернопільського міськрайонного центру зайнятості щодо повідомлення ОСОБА_1 недостовірних даних, на підставі яких було прийнято рішення про надання статусу їй безробітного, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються обґрунтованими поясненнями відповідача та довідкою Тернопільської об`єднаної ДПІ.

Крім цього, доказування факту недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум, проте, позивачем не доведено умисного факту приховування зайняття підприємницької діяльності відповідачем, оскільки в період страхових виплат по безробіттю, відповідач не займалася підприємницькою діяльністю і податкової звітності за 2011-2012 року не подавала.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2019 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2019 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 липня 2019 року.

Головуючий

Судді