РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 694/1881/18

Провадження № 2/700/154/19

16 липня 2019 року смт.Лисянка

Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Яценко Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Бондарчук Т.І.,

прокурора Прудиуса О.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу №694/1881/18 провадження №2/700/154/19 за позовом Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Звенигородської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого як безпідставно набуте майно,

установив:

Ухвалою від 21.01.2019 року було задоволено самовідвід судді Звенигородського районного суду Черкаської області Гончаренко Т.В., а справу заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Звенигородської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого як безпідставно набуте майно скеровано до Лисянського районного суду Черкаської області.

Позивач вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер інформаційної довідки №148758854 від 10.12.2018 встановлено, що ОСОБА_1 , є власником нежитлової будівлі, що знаходиться АДРЕСА_1 .

Право власності виникло на підставі договору купівлі продажу, зареєстрованого у приватного нотаріуса Бедратої Н.М. від 02.08.2007 року.

Враховуючи ст.ст.120,125 Земельного кодексу України, з дня виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на земельну ділянку, розташовану під нерухомістю, шляхом укладення договору оренди та його державної реєстрації в установленому порядку.

Звенигородською міською радою 19.12.2017 року скеровано ОСОБА_1 (за адресою АДРЕСА_2 ) лист за №671/02-11 щодо відшкодування збитків та оформлення користування вищевказаною земельною ділянкою шляхом укладення договору оренди землі».

ОСОБА_1 , не зважаючи на лист Звенигородської міської ради від 19.12.2017 року №671/02-11, проігнорував вимоги щодо відшкодування збитків та оформлення права користування земельною ділянкою АДРЕСА_3 . АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 м АДРЕСА_1 .

На момент подання позовної заяви до суду не сплачував земельний податок, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не виготовлена та не затверджена. При цьому, відповідач продовжує використовувати земельну ділянку.

Стаття 269.1.2 Податкового кодексу України передбачає, що платниками земельного податку є землекористувачі.

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Відповідно до ст.287.1 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно витягу міськрайонного управління у Звенигородському районі та м. Ватутіно ГУ Держгеокадастру у Черкаській області №257 від 27.04.2018 року земельна ділянка площею 0,2273 га, яка розташована АДРЕСА_1 , відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Рішенням Звенигородської міської ради від 29.01.2016 року №3-4/VII «Про внесення змін до рішення міської ради від 26.06.2015 року №58-9/ VI «Про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік на території м.Звенигородка» розмір відсотків від грошової оцінки землі, що застосовуються для обчислення орендної плати за користування земельними ділянками на території м.Звенигродка (землі громадської забудови: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови) становить 7%.

Рішенням Звенигородської міської ради від 01.07.2016 року №9-1/VII «Про встановлення місцевих податків і зборів на 2017 рік на території м.Звенигородка» розмір відсотків від грошової оцінки землі, що застосовуються для обчислення орендної плати за користування земельними ділянками на території м.Звенигородка (землі громадської забудови:для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови) становить 7%.

Рішенням Звенигородської міської ради від 16.06.2017 року №9-1/VII «Про встановлення місцевих податків і зборів на 2018 рік на території м.Звенигородка» розмір відстків від грошової оцінки землі, що застосовуються для обчислення орендної плати за крисування земельними ділянками на території м.Звенигородка (земл громадської забудови: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови) становить 7%.

Також, рішенням Звенигородської міської ради від 23.01.201 року №28-6/VI «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель м.Звенигородка» базова вартість 1кв.м. земель м.Звенигородка -56,61 грн/кв.м.

Звенигородська міська рада надала до Звенигородської місцевої прокуратури розрахунок (лист за №226/02-18 від 04.05.2018 року), згідно якого ОСОБА_1 має сплатити за користування земельною ділянкою площею 0,2273 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.01.2015 р. по 30.04.2018 рік -116704 грн.97 коп.

Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить: станом на 01.01.2015 р -210638, 91 грн; станом на 01.01.2016 р-603413,31 грн; станом на 01.1.2017 р-639849,50 грн; станом на 01.01.2018 р-639849,50 грн.

Як наслідок, з 01 грудня 2015 року: 210638,91/100*7=14744,72грн/12*1=1228,72 грн.

2016 рік: 603413,31/100*7%=42238,93 грн.

2017 рік:639849,50/100*7%=44789,46 грн

З 01 січня по 30 листопада 2018 року: 639849, 50/100*7=44789,46 грн/12*11=41057 грн.

Всього до сплати за користування земельною ділянкою площею 0,2273 га по АДРЕСА_1 , за період з 01.12.2015 року по 30.11.2018 року має надійти 129314,11 грн.

Відтак, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно, у відповідача виник обов`язок укласти договір оренди земельної ділянки з подальшою його реєстрацією та сплатою орендної плати за землю.

Факт використання відповідачем даної земельної ділянки та не сплати орендної плати підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №148758854 від 10.12.2018 року, згідно якого ОСОБА_1 є власником будівлі, що знаходиться АДРЕСА_1 та листом Звенигородської міської ради №226/02-18 від 04.05.2018 року.

В діях відповідача наявний факт використання земельної ділянки загальною площею 0,2273 га на розміщену під будівлею за адресою АДРЕСА_1 без достатньої правової підстави, після переходу відповідача на нерухоме майно, виходячи з наступного.

У ОСОБА_1 відсутні будь-які інші правовстановлюючі документи, які посвідчували б факт правомірного використання вищевказаної земельної ділянки.

У п.1.1 договору купівлі-продажу вищевказаної нежитлової будівлі від 02.08.2007 року вказується площа земельної ділянки під будівлею, яка становить 0,2273 га.

Відтак, з моменту виникнення права власності на нерухоме майно, у відповідача виник обов`язок укласти договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,2273 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів та не здійснюючи плату за землю з 1 грудня 2015 року по 30 листопада 2018 року, ОСОБА_1 за рахунок Звенигородської міської ради отримав дохід у вигляді грошових коштів у розмірі 129314, 11 грн.

Таким чином позивач просить стягнути із ОСОБА_1 на користь Звенигородської міської ради кошти у розмірі 129314 грн 11 коп та судові витрати у сумі 1939 грн 71 коп.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.

Представник Звенигородської міської ради Черкаської області у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просить справу розглянути без їх участі.

05.04.2019 року відповідач звернувся до суду із відзивом на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви. ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою в якій просив справу розглянути без його участі.

Заслухавши пояснення прокурора та розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладення договорами не припиняється, а залишається за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язані з підприємницькою діяльністю усім своїм майном.

Якщо ФОП припинено після порушення справи у господарському суду, то провадження у такій справі не припиняється, а борг стягується з фізичної особи за правилами господарського судочинства.

Фізична особа підприємець відповідає своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном після свого припинення вже як звичайна фізична особа.

Як убачається з листа Звенигородської ОДПІ ГУ у Черкаській області від 13.08.2018 року №1812123-12.08.017 року ОСОБА_1 станом на 13.08.2018 року має статус припинено (ліквідовано, закрито).

Пункт 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України, передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Суд виходить з того, що під «виключним випадком», за якого прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох «виключних» випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Частинами 1, 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» закріплено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

При цьому Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Вирішуючи питання про належність особи, в інтересах якої пред`явлено позов суд приймає до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст.ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або держави чи суспільних інтересів.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Верховний Суд стверджує, що органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Доцільно зазначити, що відповідно до положень ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

У той же час згідно зі ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до ст. 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів декількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до статті 5 Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. З цього конституційного положення у системному взаємозв`язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, випливає, що органи місцевого самоврядування не є органами державної влади, а місцеве самоврядування слід розглядати як форму здійснення народом влади, яка визнається і гарантується в Україні (стаття 7 Конституції України) (рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2002 року у справі N 6-рп/2002).

Крім того, у справі «Ferreira Alves v. Portugal» (№25053/05, 21.06.2007) ЄСПЛ наголосив, що не має значення, чи виступає прокурор як сторона у справі, оскільки він може вплинути на рішення суду, і такий вплив потенційно може бути не на користь заявника (п.38).

У справі «Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009) ЄСПЛ відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35). Просте повторення прокуратурою правових доводів, які наводяться однією зі сторін процесу, має сенс лише в тому випадку, коли це відбувається з метою впливу на суд. У зв`язку з цим ЄСПЛ послався на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи №1604 (2003) щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованій на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав (п.38). У цій справі ЄСПЛ констатував, що втручання прокурора у розгляд справи на стадії оскарження рішення завдало шкоди зовнішнім ознакам справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін (п. 39).

З урахуванням викладеного, слід зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

За таких обставин, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, від 06.02.2019 у справі № 927/246/18.

Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державного службовця, який займає посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

З огляду на вищевикладене, судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання позивачем, який є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 7, 10, 12, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Звенигородської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого як безпідставно набуте майно залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 25 липня 2019 року.

Суддя Г.М. Яценко