Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3545/19
Р І Ш Е Н Н Я

08 липня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Демчика Р.В.

при секретарі Бузун Л.В.

за участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності,-

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що 21 травня 1996 року між нею та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідно до Правил біржової торгівлі, згідно з Протоколом відкритих торгів № 3, підписаним на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості», було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до Договору, Обєктом купівлі-продажу згідно з Договором була квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з Договором квартира належала ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому 23.02.1995 року. Відповідно до Договору вона набула право власності на квартиру з дня реєстрації вказаного договору на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія).

Як вбачається з Договору купівлі-продажу, він зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» 21 травня 1996 року за реєстраційним номером 95-2.

Крім того, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано і в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», що підтверджується відміткою на зворотній стороні договору.

На час укладення Договору їй не було відомо, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чиним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до якого, зокрема ст. 15, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають.

11 квітня 2019 року вона звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. з метою посвідчення договору та в подальшому відчуженні належної на праві приватної власності квартири. Проте, нотаріусом була видана Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав того, що вказаний договір, не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документа, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК (в редакції, яка діяла в момент укладання договору) в частині його нотаріального посвідчення.

На даний час вона не може розпорядитися належною їй квартирою, у зв`язку із недотриманням форми правочину, а саме відсутністю нотаріального посвідчення договору.

Вважає, що умови Договору сторонами було повністю виконано. Ні заперечень, ні зауважень ніхто зі сторін Договору з дня його укладення і до цього часу не заявляв.

Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 21 травня 1996 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 з іншої сторони, зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія» 21 травня 1996 року за номером 95-2.

22 травня 2019 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_2 в судового засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засідання позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до судового засідання не з`явилися.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини які регулюються нормами цивільного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що 21 травня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідно до Правил біржової торгівлі, згідно з Протоколом відкритих торгів № 3, підписаним на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія), було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна.

У відповідності до п. 1 вказаного Договору, Обєктом купівлі-продажу згідно з Договором була квартира АДРЕСА_1 . Зазначена квартира складається з двох кімнат, загальна площа 44,3 м2, в тому числі житлова площа 27,5 м2.

Згідно з п. 2 Договору квартира належала ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому 23 травня 1995 року.

Квартира за згодою сторін була куплена позивачем за 1 125 000000 (один мільярд сто двадцять п`ять мільйонів) карбованців (п. 4 Договору).

Визначену Договором суму ОСОБА_3 , ОСОБА_4 отримали повністю до підписання цього договору, що підтверджується відповідним підписом останніх на другій сторінці договору.

Відповідно до п. 5 Договору позивач набув право власності на квартиру з дня реєстрації вказаного договору на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія).

Як вбачається з Договору купівлі-продажу, він зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» 21 травня 1996 року за реєстраційним номером 95-2.

Крім того, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано і в КП «ЧОБТІ», що підтверджується відміткою на зворотній стороні договору.

Позивач вказує, що на час укладення Договору їй не було відомо, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до якого, зокрема ст. 15, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають.

11 квітня 2019 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А з метою посвідчення договору. Проте, нотаріусом була видана Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав того, що вказаний договір, не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документа, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК (в редакції, яка діяла в момент укладання договору) в частині його нотаріального посвідчення.

На даний час позивач не може розпорядитися належною їй квартирою, у зв`язку із недотриманням форми правочину, а саме відсутністю нотаріального посвідчення договору.

Позивач також вказує, що умови Договору сторонами було повністю виконано, позивачем було сплачено вартість проданого майна, а відповілачами була звільнена квартира, було здійснено виписку з квартири всіх членів сім`ї, передані ключі та документи. Ні заперечень, ні зауважень ніхто зі сторін Договору з дня його укладення і до цього часу не заявляв.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення Договору) - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Згідно з приписами ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу зареєстрований на біржі.

Оскільки Договір було укладено 21 травня 1996 року, до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004 року, до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року.

Стаття 4 ЦК УРСР 1963 року визначає, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі з угод.

Згідно із ст. 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Зі змісту ст. 224 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Судом встановлено, що при вчиненні даного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільні дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особо, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У свою чергу ч.1ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи що на час укладання договору купівлі-продажу мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що відсутні підстави нікчемності правочину, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, суд вважає, що Договір купівлі-продажу від 21 травня 1996 року за реєстраційним № 95-2 може бути визнаний судом дійсним, у зв`зязку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 16, 321, 392, 638 ЦК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 право власності АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Головуючий: Р. В. Демчик