Справа №167/495/19
Провадження №2/167/184/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇН

01.07.2019 року Рожищенський районний суд Волинської області в складі: головуючого - судді Сіліча І.І.

секретаря судових засідань - Ісакової Н.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Рожище цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, на 1/2 частку земельної ділянки та визначення порядку користування спільним майном,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, 1/2 частку земельної ділянки та визначення порядку користування спільним майном.

Свій позов мотивує тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 з 28.10.1976 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони за спільні кошти побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , право приватної власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 одноосібно у 2017 році. Також, у власність відповідача було передано земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,25 га, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд. Усі правовстановлюючі документи видавалися на ім`я її чоловіка. На даний час виникла потреба у поділі спільного майна подружжя, однак в зв`язку з тим, що вона не може дійти згоди з відповідачем щодо поділу вказаного майна, то змушена звернутися до суду. Просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку, площею 103,5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на Ѕ частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 Березолуки, АДРЕСА_1 , Рожищенського АДРЕСА_1 . Крім того, просить визначити порядок користування нею та відповідачем вищевказаного житлового будинку та господарських споруд, наступним чином:

- у користування позивача в житловому будинку виділити кімнату 1-7 площею 15, 0 кв.м, кімнату 1-8 площею 13,5 кв.м, коридор 1-2 площею 11,0 кв.м, кухню 1-9 площею 9,2 кв.м, паливну 1-3 площею 4,6 кв.м, веранду 1-1 площею 3,7 кв.м.;

- у користування відповідача в житловому будинку виділити кімнату 1-5 площею 15,0 кв.м та кімнату 1-6 площею 24,8 кв.м;

- у спільному користуванні залишити коридор 1-4 площею 6,7 кв.м;

- у користування позивача господарськими будівлями та спорудами виділити літню кухню-хлів Б-1, сараї г, г1, г2, г3, вбиральню Є, погріб з шийкою Е та Ѕ частину огорожі І;

- у користування відповідача господарськими будівлями та спорудами виділити гараж Д-1, сарай В-1, сарай Г-1, сарай д, г-4 та Ѕ частину огорожі І.

До початку судового засідання позивач подала до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд без її участі, позов підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити (а.с. 31).

До початку судового засідання відповідач подав до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд без його участі, позов визнає у повному обсязі (а.с. 32).

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності учасників справи, які беруть участь у справі не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28.10.1976 року зареєстрували шлюб (а.с.8).

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_3 та земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , з цільовим її призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 245, 245) (а.с. 17-19).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, судом встановлено, що вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були придбані у шлюбі та підлягають поділу в рівних частках. А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що слід визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , з цільовим її призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку користування житловим будинком та господарськими спорудами

Власникові, згідно із ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу житлового будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.

Враховуючи, що між сторонами має місце непорозуміння та сварки щодо користування спірним будинком та господарськими спорудами, сторони не погодили добровільно порядок користування, відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні будинком та господарськими спорудами, тому суд дійшов до висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту у судовому порядку шляхом визначення порядку користування житловим будинком з надвірними господарськими спорудами у варіанті, визначеному позивачем.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не сплачувала судовий збір, оскільки є інвалідом ІІ групи (а.с.23), а тому судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

При подачі позову позивачем заявлено одну позовну вимогу майнового характеру та одну позовну вимогу немайнового характеру.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, немайнового характеру 768,40 грн.

Як слідує з висновку про вартість об`єкта оцінки, який наданий позивачем, вартість Ѕ частини спірного будинку з господарськими будівлями становить 72 540 грн. (а.с.10-12), а нормативна грошова оцінка Ѕ частини земельної ділянки становить 96 300,00 грн. (а.с.36).

Таким чином з відповідача в дохід держави необхідно стягнути 2 456,80 грн. судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 60, 69 СК України, ст.ст. 317, 319, 358, 368, 372, 377 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 206, 247, 263-268 ЦПК України, суд

У Х В АЛ И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, на 1/2 частку земельної ділянки та визначення порядку користування спільним майном задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 103,5 кв.м., житловою площею 68,3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 0,25 га з цільовим її призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Встановити порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями і спорудами відповідно до часток кожного із співвласників, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , передавши у користування:

- ОСОБА_1 кімнату 1-7 площею 15,0 кв.м, кімнату 1-8 площею 13,5 кв.м, коридор 1-2 площею 11,0 кв.м, кухню 1-9 площею 9,2 кв.м, паливну 1-3 площею 4,6 кв.м, веранду 1-1 площею 3,7 кв.м., літню кухню-хлів Б-1, сараї г, г1, г2, г3, вбиральню Є, погріб з шийкою Е та Ѕ частину огорожі І ОСОБА_3

- ОСОБА_2 кімнату 1-5 площею 15,0 кв.м та кімнату 1-6 площею 24,8 кв.м, гараж Д-1, сарай В-1, сарай Г-1, сарай д, г-4 та Ѕ частину огорожі І.

-у спільному користуванні залишити коридор 1-4 площею 6,7 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 2 456,80 (дві тисячі чотириста п`ятдесят шість грн. 80 коп.) гривень судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Волинського апеляційного суду через Рожищенський районний суд Волинської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01.07.2019 року.

СУДДЯ: І.І.Сіліч