ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/935/19 Номер провадження 22-ц/814/1894/19Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Бондаревської С.М.

секретар: Лимар О.М.

за участю: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 , представника відповідача - адв. Репало Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без державної реєстрації.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона зі ОСОБА_2 перебували у цивільному шлюбі з червня 2008 року, мешкали разом, вели спільне господарство, мали розподіл обов`язків у родині. У подальшому, 21.06.2011 року вони офіційно зареєстрували шлюб. При цьому, в період перебування у цивільному шлюбі з 17.01.2010 року по 30.11.2012 року, вони разом з відповідачем проживали в с. Петрівське Київської області і працювали в ТОВ «Караван Сіфуд», а з 01.12.2012 року по 06.04.2015 року працювали разом в ТОВ «Рибна Партія», про що свідчать трудові книжки.

З урахуванням наведеного прохала встановити юридичний факт проживання ОСОБА_1 зі ОСОБА_2 однією сім`єю без державної реєстрації з червня 2008 року по 21.06.2011 року (а.с.1-2).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, його в апеляційному порядку оскаржила позивач, яка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю, або змінити рішення, яким стягнути з неї на користь відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, місцевим судом було порушено норми процесуального права, а саме їй належним чином не роз`яснено право на виклик та допит свідків, які б надали показання в підтвердження її позовних вимог.

Також, зауважує, що вона з відповідачем дійсно з 2008 року проживали разом, проте, ОСОБА_2 перекручує факти та надає суду неправдиву інформацію про відсутність між ними сімейних відносин у спірний період. На підтвердження вказаного апелянт зазначає, що з 21.06.2011 року між сторонами по справі було укладено шлюб, в них з відповідачем народився син, якого назвали на честь батька та який записаний на ОСОБА_2

Вказує, що квартира АДРЕСА_1 , була придбана за їх спільні кошти, ремонтні роботи також виконували спільно, що беззаперечно свідчить про наявність між сторонами по справі сімейних відносин.

Окрім того, ОСОБА_1 зауважує, що стягнутий оскаржуваним рішенням судовий збір у сумі 4000,00 грн. з неї на користь відповідача, є явно завищеним, та понесення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу саме в такому розмірі не підтверджено належними засобами доказування.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Репало Д.О., посилаючись на законність та обгрунтованість рішення місцевого суду, прохає залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення., стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати в сумі 4000,00 грн., понесені в апеляційній інстанції на оплату наданих послуг адвоката з правничої допомоги.

Вказує, що підстав для розгляду даної справи в порядку загального позовного провадження та з дослідженням нових доказів в суді апеляційної інстанції не вбачається.

Зазначає, що гонорар адвоката Репало Д.О., порядок та форми його діяльності щодо надання правничої допомоги були обумовлені Договором про надання правничої допомоги, що був підписаний сторонами та міститься в матеріалах справи, при цьому місцевим судом була компенсована лише частина вказаної суми.

Вказує, що відповідач дійсно, з 2008 року знайомий з позивачем, проте родинно-сімейні відносини між ними розпочались з моменту офіційної реєстрації шлюбу.

Зауважує, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів ведення спільного господарства з відповідачем, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

У судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримала та прохала її задовольнити.

Відповідач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, прохали її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Місцевим судом установлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, довідки «Про надання інформації» від 05.04.2019 року №1319/17.10-30, наданої Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області, що, з 30.07.1994 року по 21.10.2010 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.129).

Згідно актового запису №295 в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Червонозаводського ВРАЦС Харківського МУЮ, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвали шлюб 21.10.2010 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 21.10.2010 року, а.с.157).

У подальшому, відповідно до актового запису №1370 в Книзі реєстрації шлюбів Центрального відділу державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 одружились 21.06.2011 року (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 21.06.2011 року, а.с.8).

Окрім того, місцевим судом установлено та не заперечується сторонами по справі, що від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у період з червня 2008 року по 21.10.2010 року, ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що унеможливлює встановлення факту спільного проживання сторін по справі однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, а в період з 21 жовтня 2010 року по 21 червня 2011 року, даний факт не підтверджений належними та допустимими доказами.

Такий висновок в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на Законі, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Проте, матеріалами справи установлено, що у період з 30.07.1994 року по 21.10.2010 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 (а.с.129).

Відтак, з урахуванням наведених норм права та обставин справи, місцевим судом було правомірно відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання факту спільного проживання сторін по справі однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбув період з червня 2008 року по 21.10.2010 року, оскільки в цей період ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

При цьому, як вірно визначено місцевим судом з посиланням на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 року в справі №129/115/15-ц, для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено, допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не підтвердили дійсності факту наявних між сторонами саме сімейних відносин, ведення спільного побуту та спільного бюджету, зазначивши, що такі факти їм не відомі.

Інших належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували на встановленість факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в зазначений позивачем період часу, ведення ними спільного господарства, понесення спільних витрат та наявність спільного бюджету, тощо, матеріали справи не містять.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Відтак, оскільки ОСОБА_1 на підставі належних, достатніх та допустимих доказів не доведено дійсного факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом зі ОСОБА_2 у період з 21.10.2010 року по 21.06.2011 року, то місцевим судом було правомірно відмовлено в задоволенні даних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що на підтвердження дійсності факту спільного проживання сторін по справі однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу свідчить те, що з 21.06.2011 року між сторонами по справі було укладено шлюб, коли позивач була на дев`ятому місяці вагітності та у них народився син, колегія суддів оцінює критично, оскільки дані обставини не мають правового значення для даного спору.

Так, убачається, що шлюб було укладено поза спірним періодом часу, а вагітність позивача, без надання інших доказів, також не може вказувати на доведеність факту спільного проживання сторін по справі однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Посилання апелянта на те, що сторонами по справі велось спільне господарство та спільні витрати, зокрема, квартира АДРЕСА_1 , була придбана за їх спільні кошти, ремонтні роботи також виконували спільно, що беззаперечно свідчить про наявність між сторонами по справі сімейних відносин, колегія суддів до уваги не приймає, за відсутності доведеності вказаного на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, наявних у матеріалах справи.

Окрім того, ОСОБА_1 зауважує, що стягнутий оскаржуваним рішенням судовий збір у сумі 4000,00 грн. з неї на користь відповідача, є явно завищеним, та понесення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу саме в такому розмірі не підтверджено належними засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги стосовно безпідставного стягнення з позивача на користь відповідача суми витрат на правничу допомогу, у розмірі, який ОСОБА_1 вважає явно завищеним, не обґрунтованим, та недоведеним належними доказами, суд апеляційної інстанції до уваги також не приймає з урахуванням наступного.

Договором від 28.02.2019 року про надання правничої допомоги (п.3.1), укладеним між ОСОБА_2 та адвокатом Репало Д.О., визначено, що гонорар Адвоката визначається виходячи з обсягу і вартості наданої правничої допомоги за цим Договором та встановлюється за угодою сторін (а.с.173).

При цьому, Додатковою угодою до вказаного договору від 28.02.2019 року визначено, що гонорар Адвоката становить 5000,00 грн. за підготовку документів по справі №522/935/19 та вчинення дій на користь клієнта для отримання позитивного результату по справі. Гонорар Адвоката за представлення інтересів Клієнта в судовому засіданні становить 1000,00 грн. за кожне судове засідання. У випадку, якщо судове засідання не відбулось по причинам, які не залежать від Адвоката за умови, що адвокат прибув у судове засідання, гонорар Адвоката становить 500,00 грн. за кожне таке засідання.

При цьому, матеріалами справи установлено, що адвокат Репало Д.О. брав участь у судових засіданнях, готував відзив на позов, подавав клопотання, здійснив велику кількість адвокатських запитів, з метою встановлення фактичних обставин справи.

Відтак, як убачається з квитанції №б/н від 21.04.2019 року, відповідачем було сплачено 8000,00 грн. за надані адвокатом послуги (а.с.171). Посилання апелянта на недостовірність вказаної квитанції, колегія суддів оцінює критично.

Відповідні докази, оформлені належним чином, в повній мірі підтверджують обґрунтованість суми відповідних витрат.

При цьому, місцевий суд, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме незадовільного матеріального стану позивача, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на ведення справи, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів саме в сумі 4000,00 грн.

Твердження апелянта про наявність підстав для витребування у адвоката Репало Д.О. його Книги обліку доходів і витрат, з якої можна достовірно встановити факт дійсної сплати відповідачем суми коштів - 8000,00 грн. на оплату послуг адвоката у даній справі, суд до уваги не приймає, оскільки відповідна сплата підтверджена належними засобами доказування, наявними у матеріалах справи, а саме договором від 28.02.2019 року, додатковою угодою до нього від 28.02.2019 року та квитанцією від 21.04.2019 року. Наведене відповідає висновкам, викладеним у Постанові Верховного Суду від 16.05.2019 № 823/2638/18.

Окрім того, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково. Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, зокрема, частиною першою даної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з позивача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1152,60 (768,40*150%) грн.

Також, 25.06.2019 року на адресу суду надійшла заява адвоката Репало Д.О. про стягнення витрат на правничу допомогу, в якій зазначалось, що, у зв`язку з наданням ОСОБА_10 правничої допомоги по даній справі на етапі апеляційного перегляду, адвокатом було затрачено 5 годин (аналіз апеляційної скарги та підготовка відзиву на неї), які, відповідно до Додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 24.06.2019 року, оплачуються у розмірі 800,00 грн. за годину роботи відтак сума до сплати становить 4000,00грн.

Як убачається з квитанції №б/н від 24.06.2019 року, кошти в сумі 4000,00 грн. були сплачені ОСОБА_2 .

Проте, враховуючи вимоги ч.3 ст.136 ЦПК України, та, виходячи з аналізу конкретних обставин справи, її складності, матеріального стану апелянта - оскільки вона отримує невелику заробітну плату, має на утриманні неповнолітнього сина, апеляційний суд приходить до висновку, про часткове задоволення вказаної заяви та наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в сумі 2000,00 грн., що відповідатиме вимогам справедливості та розумності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2019 року, - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1152,60 (одну тисячу сто п`ятдесят дві гривні 60 коп. ) грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000,00 (дві тисячі гривень 00 коп.)грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська