Номер провадження: 22-ц/813/5556/19
Номер справи місцевого суду: 523/5647/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Комлевої О.С.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Аліної С.С., 11 квітня 2019 року в м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про видачу обмежувального припису в якій просив:

-видати обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців стосовно ОСОБА_2 , яким усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перешкоди в користуванні майном, що є об`єктом особистої приватної власності постраждалої особи - ОСОБА_1

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні майном наступним особам: ОСОБА_1 , шляхом надання вільного доступу до квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в будь який час доби з дотриманням ОСОБА_2 правил співжиття та суспільного порядку; ОСОБА_3 , шляхом надання вільного доступу до квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в будь який час доби з дотриманням ОСОБА_2 правил співжиття та суспільного порядку.

В обгрунтування заяви посилався на те, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним в даній квартирі проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, з середини лютого заявник та його син - ОСОБА_3 не можуть потрапити в квартиру. ОСОБА_2 вчиняє відносно останніх домашнє насильство, а саме не впускає до зазначеної квартири. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено ( а.с. 36-38).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (т. 3 а.с. 41-47).

Заслухавши судцю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 149857331 від 17 грудня 2018 р.

Згідно листа Головного управління Національної поліції в Одеській області Хаджибеївського відділу Суворовського ВП в м. Одесі від 27 лютого 2019 року вбачається, що за зверненням ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення не виявлено, у відношенні ОСОБА_2 прийнято рішення про притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, надано копію протоколу від 22 березня 2019 р. серії № 006767 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 7 частини 1 вказаної статті визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обовязків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» закріплено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обовязків:

1)заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2)усунення перешкод у користуванні майном, що є обєктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3)обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4)заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5)заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь- який спосіб спілкуватися з нею;

6)заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб.

Крім того, пунктом 9 частини 1 вказаної статті визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з частиною 3 статті 26 вищевказаного Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Отже, необхідною правовою підставою для застосування щодо особи обмежувального припису є вчинення цією особою домашнього насильства та наявність достатніх ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Оцінюючи надані заявником докази на підтвердження фактів вчинення щодо нього домашнього насильства заінтересованою особою - ОСОБА_2 , суд першої інстанції вірно зазначив, що на підтвердження вчинення домашнього насильства заявником не надано суду жодних доказів.

Згідно зі статтею 221 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 173-2 КУпАП, розглядають судді районних, районних у містах, міських чи міськрайонних судів.

Проте, постанов суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної та кримінальної відповідальності судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Враховуючи принцип презумпції невинуватості, закріплений у статті 62 Конституції України, який розповсюджується і на справи про адміністративні правопорушення, належні докази вчинення ОСОБА_2 стосовно заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для застосування обмежувального припису, заявником судам не надані.

За загальним правилом, закріпленим частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, оскільки заявником належним чином не доведено наявності передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» правових підстав для застосування щодо ОСОБА_2 обмежувального припису, суд дійшов вірного висновку, що заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягала.

Колегія судців вважає необгрунтованим довід апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що заява про видачу обмежувального припису мотивована позбавленням житла заявника та його сина. Апелянт є власником спірної квартири, яка також є місцем його постійного проживання, і іншого житла останній не має.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно, ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6). Однак, з доданого до матеріалів справи Акту про проживання, складеного сусідами та затвердженого заступником директора КП ЖКС "Пересипський" вбачається, що ОСОБА_1 не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , більше 11 років.

З матеріалів справи також вбачається, що місцем постійного проживання ОСОБА_1 на момент вчинення домашнього насильства є АДРЕСА_3 .

Належних та допустимих доказів на спростування факту тривалого непроживання у спірній квартирі ОСОБА_1 не надано, у зв`язку із чим колегія суддів доходить до висновку про недоведеність вимог заявника щодо вчинення відносно нього домашнього економічного насильства.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах- учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

При зазначених обставинах, колегія судців вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 18.07.2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.М. Таварткіладзе

О.С. Комлева