Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 145/1194/16-ц

провадження № 61-21589св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області, у складі судді - Кіосан Н. О., від 15 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області, у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Зайцева А. Ю., Голоти Л. О., від 29 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Тиврівського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки у майні, що перебуває у спільній власності.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 грудня 2000 року він є власником 1/6 частки житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Інша частина домоволодіння належить відповідачам по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Враховуючи, що між ним та відповідачами немає згоди щодо порядку користування спільним домоволодінням, відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні його часткою, технічної можливості виділити її в натурі немає, а добровільно сплатити йому вартість даної частки відповідачі не бажають, просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошову компенсацію за його частку в спільному майні, грошовий еквівалент якої складає 103 718, 83 грн, в рівних частинах із кожного з відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 лютого

2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів грошової компенсацію за його частку у спільному майні не доведені належними доказами, оскільки висновком судової будівельно-технічної експертизи від 11 грудня 2014року № 1014-1017/14-21, на який посилається позивач, визначена ринкова вартість всього домоволодіння. Вказаний розмір частки позивачем обчислено із врахуванням частки в домоволодінні ОСОБА_4 , власником якої позивач не є, а відтак не може претендувати на компенсацією вартості її 1/6 частини.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року скасоване та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі спроможні виплатити йому компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Позивач не ставить питання про перехід до відповідачів права власності на його частку у спільному домоволодінні у разі задоволення позову, що суперечить вимогам статті 364 Цивільного кодексу України.

Суд не вправі примусити відповідачів викупити у позивача його частку у праві власності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 145/1194/16-ц з місцевого суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

05 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 145/1194/16-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Шабатури О. А. про забезпечення доказів, а клопотання про дослідження письмових доказів залишив не розглянутим.

Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам, не застосували принцип достатності і взаємозв`язку доказів у їх сукупності, залишивши поза увагою письмові докази, які підтверджують заявлені позовні вимоги.

Заявник, вважав, що суд апеляційної інстанції застосовуючи правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 13 січня 2016 року

(справа № 6-2925цс15), не врахував тієї обставини, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду лише на підставі позову інших співвласників

Звертав увагу суду, що представник відповідача ОСОБА_5 протягом сього часу розгляду справи визнавав заявлені позовні вимоги, і лише на останньому судовому засіданні почав заперечувати проти позову.

Заявник стверджував, що докази скрутного майнового становища відповідача ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення відповідачів

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких відповідачі, посилаючись на правильне застосування норм права, просили залишити касаційну скаргу без задоволення. Наголошували на тому, що судом не було допущено неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням народного суду Тиврівського району від 11 листопада 1969 року домоволодіння в АДРЕСА_1 (на той час №9) було розділено між ОСОБА_6 та ОСОБА_8

ОСОБА_6 присуджено коридор 1-2; кухню 1-3; кімнату 1-6; веранду «а»; ганок «К»; вбиральню «в»; погріб «П»; 1/2 огорожі №1.

ОСОБА_8 виділено: кімнату 1-4; кімнату 1-5 та сарай «Б», 1/2 огорожі.

15 вересня 1970 року ОСОБА_8 продала свою частку вказаного домоволодіння ОСОБА_10 . Договір посвідчено нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори 15 вересня 1970 року та зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 30 квітня 1971 року.

ОСОБА_11 свою частку домоволодіння продав ОСОБА_12 18 червня 1971 року. Договір купівлі-продажу посвідчено нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори 18 червня 1971 року та зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 05 серпня 1971 року.

Рішенням народного суду Тиврівського району від 17 грудня 1976 року розірвано шлюбі між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , ОСОБА_4 виділено у власність в даному будинку приміщення 1-2; 1-3; 1-4; веранду «А»; погріб та вбиральню. ОСОБА_4 відновлено дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 .

Після його смерті право власності по 1/6 частці житлового будинку набули його дружина ОСОБА_15 та діти ОСОБА_1 та ОСОБА_16 .

На час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_16 та ОСОБА_1 від 12 грудня 2000 року на земельній ділянці

по АДРЕСА_1 був розташований жилий будинок літ. «А» із добудовою, житлова площа якого 42,9 кв.м., 1962 року забудови, будинок з добудовою літ. «Б», житлова площа якого 22,7 кв.м., гаражі «В», «БІ»,

льох, «п/БІ», хлів «Г», хлів «І», вбиральня «У, Д», огорожа №№ 1-4, криниця «К».

Будинок літ. «Б», веранда «б», гараж «БІ», льох «п/БІ», гараж «В», хлів «в»,

хлів «Г», веранда «аІ», вбиральня «Д», як побудовані самовільно, до складу спадкового майна не увійшли.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_15 , її 1/6 частку в домоволодіння успадкувала ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 жовтня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_16 - батько ОСОБА_2

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 05 червня

2013 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/6 частку спірного домоволодіння.

Таким чином, співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 є: ОСОБА_4 - 1/2 частка; ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/6 частці домоволодіння.

ОСОБА_4 рішенням народного суду Тиврівського району від 17 грудня

1976 року виділено у власність в даному будинку конкретні приміщення: 1-2;

1-3; 1-4; веранду «А», а також погріб та вбиральню.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 11 грудня 2014 року № 1014-1017/14-21 визначити варіанти поділу в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по

АДРЕСА_1 на 1 /2 , 1/6, 1/6 та 1/6 частки з переобладнанням приміщень в ізольовані квартири неможливо.

Позивач проживає в АДРЕСА_3 з 02 грудня 1986 року.

Відповідачі користуються житловим будинком

АДРЕСА_1 , однак відповідної компенсації за користування часткою

ОСОБА_1 йому не сплачують.

Подружжя ОСОБА_17 та ОСОБА_2 не працюють, на утриманні мають неповнолітню дитину.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 213 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень статті57 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень)кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За положеннями частини першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділ відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

З врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначений правовий висновок сформульований у постанові

Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові

Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року (справа № 6-4цс14).

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд врахувавши інтереси всіх учасників спільної часткової власності, встановив, щоОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі спроможні виплатити йому компенсацію за його частку у спільному майні та така виплата не становитиме для них надмірний тягар.

При цьому апеляційний суд врахував, як заперечення відповідачів проти позову, так і наявні у справі докази, зокрема акт обстеження

матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 13 жовтня

2016 року, складений комісією, до якої входив депутат Гніванської міської ради, згідно із яким сім`я ОСОБА_2 перебуває у важкому матеріальному становищі.

В ході апеляційного перегляду рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2017 року представником позивача було заявлено клопотання про забезпечення доказів, а саме представник позивача просив витребувати висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи

від 11 грудня 2014 року № 1014-1017/14-21.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

В подальшому представником позивача було заявлено клопотання про витребування вказаного висновку експерта, однак від даного клопотання разом із клопотанням про дослідження письмових доказів від 14 березня

2017 року представник позивача відмовився, вказана відмова від розгляду клопотань була прийнята судом, що підтверджено журналом та технічним записом судового засідання від 29 березня 2017 року, а отже спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Колегія суддів враховує, що копія висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи від 11 грудня 2014 року № 1014-1017/14-21 була надана позивачем при звернені до суду з позовом. В частині, що стосувалася предмету доказування, вказаний висновок був досліджений судами попередніх інстанцій, та йому надано оцінку.

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд вірно вказав на неправильне застосування норм матеріального права, а саме положень

частини третьої статті 358 ЦК України, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом та спрямовані на переоцінку доказів у справі. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржене рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення по суті справи, - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 401, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта