Постанова

Іменем України

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 619/3728/16

провадження № 61-33044св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В., від 14 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 23 вересня 1995 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Дергачівського районного суду Харківської області 24 вересня 2013 року.

Під час шлюбу за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області у складі судді Болибок Є. А. від 03 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана відповідачем під час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане нерухоме майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції

залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ частини спірної квартири, оскільки вона придбана під час шлюбу сторін, а відповідач не спростувала презумпцію спільності майна подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу апеляційного суду, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не встановлена наявність у позивача власних доходів, достатніх для здійснення заощаджень в розмірі 1/2 частки вартості спірної квартири, а також того, що джерелом набуття спірної квартири були спільні кошти подружжя, здобуті спільною працею.

Зазначала, що спірна квартира була придбана за кошти від продажу нерухомості її батьків та коштів, які надала її матір.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05 червня 2019 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Кривцової Г. В. та суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 вересня 1995 року перебували зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 вересня 2013 року.

Згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2004 року, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , за 50 350 грн.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що суд не встановив джерело набуття спірної квартири, є безпідставними, оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Також безпідставними є доводи ОСОБА_2 про те, що квартира придбана за кошти її батьків, а не за спільні кошти подружжя, з огляду на таке.

Так, 27 квітня 2004 року ОСОБА_2 придбала спірну квартиру за 50 350 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу від 23 квітня 2004 року ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_2 , відчужив належну йому на праві власності квартиру за 36 442 грн.

Разом із тим, позивач не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про те, що вона сплатила в рахунок вартості спірної квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2004 року, кошти, які отримав її батько від продажу квартири 23 квітня 2004 року, а тому не спростувала презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Сама по собі наявність у батька позивача коштів, отриманих від продажу квартири, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірна квартира була придбана саме за ці кошти без надання відповідних доказів.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 31 серпня 2017 року зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яким залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 травня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Кривцова Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник