Справа № 685/653/19
Провадження № 2/685/168/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року

Теофіпольський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого Бурлак Г.І.

з участю секретаря Ковальчука О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теофіполь

справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсними (нікчемними) умов кредитного договору та стягнення коштів

встановив:

представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсними (нікчемними) умов кредитного договору та стягнення коштів, мотивуючи його тим, що згідно умов кредитно-заставного договору №НМАWRX10337441 від 19.12.2006 року відповідач надав позивачу споживчий кредит у сумі 465 грн. 30 коп., з яких відразу відрахував 42 грн. 30 коп. одноразової винагороди за надання фінансового інструменту, тобто фактично надав кредит у розмірі 423 грн. (465 грн. 30 коп. - 42 грн. 30 коп.) під 1% на місяць, або під 12% на рік. На виконання умов цього договору 30 жовтня 2007 року позивачем було сплачено банку 450 грн, а 23 листопада 2007 року ще 210 грн., тобто всього 660 грн., чим виконано умови кредитного договору, бо було повернуто 423 грн. тіла кредиту та сплачено 237 грн. процентів за його користування упродовж 11 місяців, тоді як розмір процентів за цей період склав 46 грн. 53 коп. (423 грн. сума кредиту х 11 місяців користування ними : 100). Тобто переплата склала 190,47 грн. Відповідно до підпункту 7 ч.2 пункту 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцеві заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки кредит було надано на 1 рік, тобто по 19 грудня 2007 рок, то строк давності його повернення минув ще 19 грудня 2010 року, проте нехтуючи і цими вимогами закону банк свавільно та безпідставно з відкритої у банку позивачем 04 вересня 2017 року зарплатної картки (картки для виплат) незаконно списав на свою користь 22 вересня 2017 року 1788 грн.71 коп., 24 жовтня 2017 року ще 30 грн., а всього - 1818 грн. 71 коп. Вважає положення кредитно-заставного договору №НМАWRX10337441 від 19.12.2006 року недійсними (нікчемними), оскільки його умовами всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджені Постановою правління Національно банку України від 10 травня 2007 року №168) відповідачем передбачено сплату банку щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 11 грн. 63 коп. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42 грн. 30 коп, одночасно у договорі не зазначено, за яке ж конкретне матеріальне благо та ще й на замовлення споживача ОСОБА_1 він мав сплатити банку ці винагороди. Просив позов задовольнити та визнати недійсними (нікчемними) умови кредитного договору №НМАWRX10337441 від 19.12.2006 року якими установлено сплату позивачем банку щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 11 грн. 63 коп. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42 грн. 30 коп. та стягнути 190,47 грн переплачених коштів.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, додав також, що позиція позивача узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.06.2019 по справі №686/5078/18.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що 19.12.2006р., між банком та позивачем було укладено кредитний договір №HMAWRX10337441, відповідно до якого було визначено сплату одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 42,3 грн., також щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 11,63 грн. За своєю суттю винагорода за надання фінансового інструменту є винагородою за надання у користування кредитних коштів (тобто, за користування кредитом), тобто за надання фінансової послуги, таким чином, винагорода за надання фінансового інструменту не є платою за дії, що банк здійснює на свою користь. Посилання позивача на ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставним, оскільки, редакція цього закону, що діяла на момент укладення кредитного договору, тобто редакція від 13.01.2006р., не містила тих положень на які посилається позивач , норма Закону «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач була введена в дію відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року N 3795-УІ. Прикінцевими положеннями цього Закону встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування та дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Крім того, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, так як договір було укладено 19.12.2006 року, то саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав:

В судовому засіданні встановлено, що 19.12.2006 року відповідач надав позивачу споживчий кредит у сумі 465 грн. 30 коп. на строк 12 місяців з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 11,63 грн та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42,3 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. 22 вересня 2011 року у ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» внесені зміни, згідно яких споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Разом з цим, в п.1 Прикінцевих положень зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Виходячи з наведеного, вимоги ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.11.2011 не поширюється на договір , укладений між позивачем та відповідачем 19.12.2006 року.

Також суд критично оцінює посилання позивача на вимоги Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки вони були затверджені постановою НБУ від 10.05.2007р., тобто після укладення кредитного договору, а тому також не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли до введення їх в дію.

Посилання представника позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 26.06.2019 по справі №686/5078/18, суд вважає безпідставним, оскільки у вказаній справі оскаржувалися положення договору, укладеного в 2016 році, тобто під час дії положень ст 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції в редакції закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.11.2011.

Виходячи з наведеного, оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що умови кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» відповідають вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.1054, 203,215 ЦК України, ст 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній станом на 19.12.2006, ст.12, 81, 89 ЦПК України, районний суд,

ухвалив:

відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсними (нікчемними) умов кредитного договору та стягнення коштів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Хмельницького апеляційного суду через районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 статті 358 цього Кодексу.

Головуючий