Справа № 520/9961/18
Провадження № 2/520/959/19
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Кириковій О.О.,
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору -
Товариство з обмеженою відповідальністю «Віраж»,
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої
внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та відшкодування моральної шкоди,
Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25.05.2016 року в місті Одесі сталась дорожньо-транспортна пригода, з вини водія ОСОБА_3 , керуючий транспортним засобом марки «Богдан», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого автомобіль марки «Лексус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належний позивачеві, зазнав механічних ушкоджень.
Як стверджує позивач, транспортний засіб, яким керував ОСОБА_3 , винний у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, застрахований в ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» згідно Полісу №АН/7933469, у зв`язку з чим , позивач звернувся до вказаної страхової компанії з заявою про відшкодування матеріальної шкоди, однак відповіді відповідач не надав, та по цей час виплату страхового відшкодування не здійснив.
На підставі викладеного позивач додатково просить стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 5000 гривень.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 03 вересня 2018 року вказану позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.
25.02.2019 року судом було ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
23.04.2019 року позивач надав до суду уточнену позовну заяву, вимоги якої вищевикладені судом, яка була прийнята до розгляду.
17.05.2019 року судом ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні 24.07.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити.
Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» у судове засіданні повторно не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місцезнаходження, разом з рекомендованим поштовим повідомленням про вручення, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Треті особи у судове засідання 24.07.2019 року також не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, пояснення щодо позову не надали.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
З урахуванням викладеного, Київським районним судом м. Одеси, за згодою представника позивача, було ухвалено провести розгляду справи за відсутності відповідача та третіх осіб по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 25.05.2016 о 14 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом «Богдан», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м. Одесі по вул. Миколаївська дорога, не врахував дорожню обстановку, безпечний інтервал в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Лексус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , після чого автомобіль покотився після удару і здійснив зіткнення з іншим автомобілем марки «Рено Логан», реєстраційний номер НОМЕР_3 , тим самим порушив п. 13.1 "Правил дорожнього руху". Внаслідок пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 29.06.2016 року по справі №523/8322/16-ц водія ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 гривень 00 копійок.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 29.06.2016 року по справі №523/8232/16-п, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили.
Тобто, наявність вини в діях ОСОБА_3 у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.05.2016 року, додатковому доказуванню не підлягає.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, у тому числі автомобіль марки «Лексус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить позивачу ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 11.09.2014року.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У відповідності до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний зокрема невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Положення статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. У разі якщо загальний розмір шкоди за одним страховим випадком перевищує п`ятикратну страхову суму, відшкодування кожному потерпілому пропорційно зменшується. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого.
За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі.
У відповідності до п.3 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про страхування», страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Відповідно до п 36.2. ст. 36 Закону України № 1961-IV, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обгрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Відповідно до п.34.2 ст. 34 Закону України № 1961-IV, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Відповідно до п.34.3 ст. 34 Закону України № 1961-IV, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Судом встановлено, що 09.08.2016 року ОСОБА_7 звернувся до ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» з заявою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 25.05.2016 року.
Як зазначено позивачем, ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» не проведено експертне дослідження пошкодженого транспортного засобу марки «Лексус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить позивачу ОСОБА_6 .
Доказів в спростування вказаних обставин у відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України до суду не надано.
Відповідно до квитанції №ПН3704 від 20.03.2017 року, позивачем було сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1500 гривень, за проведення експертного дослідження.
Як вбачається, позивач - ОСОБА_7 звернувся до ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» з заявою про виплату страхового відшкодування, однак страхова компанія у 90-ти денний термін, у відповідності до вимог ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не здійснило виплату позивачеві суми страхового відшкодування, як і не виплачено на момент ухвалення рішення суду.
Доказів в спростування вказаних обставин у відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України до суду не надано.
Як вже зазначалось, відповідно до п.34.3 ст. 34 Закону України № 1961-IV, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Оскільки, страховою компанією не було проведено експертне дослідження пошкодженого транспортного засобу марки «Лексус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у зв`язку з чим дослідження здійснювалось за замовленням позивача ОСОБА_1 , за яке останнім було сплачено 1500 гривень, суд вважає, що в частині вимоги позивача також підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача підлягають у відшкодування витрат зі складання звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди, грошові кошти в сумі 1500 гривень 00 копійок.
Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
З наданих до суду документів судом встановлено, що після скоєної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.05.2019 року, ОСОБА_7 проходив амбулаторне лікування в КУ «Міська поліклініка №29», у період з 26.05.2016 року по 01.07.2016 року, з діагнозом: забій грудної клітини. Компресійний перелом Th5».
Зазначені обставини підтверджуються наданим до суду листком непрацездатності серії АГШ №313639 виданим 26.05.2019 року та листком серії АГШ №313822 виданим 24.06.2016 року, а також випискою з медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого ОСОБА_9 , від 29.07.2016 року, виданої КУ «Міська поліклініка №29».
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 1961-ІУ, при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Положеннями ч. 1 ст. 23 Закону № 1961-ІУ встановлено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1961-ІУ, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
Відповідно до ст. 26-1 Закону №1961-ІУ, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Крім того, позивачем у позові взагалі не заявлено вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого; шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності.
На підставі викладеного, оскільки у відповідності до ст. 26-1 Закону №1961-ІУ, моральна шкода потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, та з урахуванням того, що позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження визначеної ним вартості шкоди, заподіяної його здоров`ю, суд позбавлений можливості встановити чи були позивачем понесені такі витрати, а також встановити розмір моральної шкоди підлягаючої до відшкодування, оскільки така вираховується саме з підтвердженої суми шкоди, заподіяної здоров`ю.
У зв`язку з чим, суд вважає в цій частині вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди недоведеними, а відтак не підлягаючими до задоволення.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню.
Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті останнім судового збору, в мінімальному розмірі, в сумі 704 гривні 80 копійок.
Керуючись ст. ст. ст.ст. 2, 4, 5, 6, 76-78, 81, 141, 178, 263-265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.