Номер провадження: 22-ц/813/3188/19
Номер справи місцевого суду: 511/1706/18
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Роздільнянська районна рада Одеської області

третя особа - Голова Роздільнянської районної Ради Сігал Фелікс Володимирович

третя особа - Комунальне підприємство спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 листопада 2018 року у складі судді Іванової О. В.,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Роздільнянської районної ради Одеської області про визнання незаконним та скасування розпорядження Голови Роздільнянської районної Ради №40/18-РР від 27.06.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунального підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго», у зв`язку із закінченням строку дії контракту», поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.07.2018 по 01.08.2018 у розмірі 21239,40 грн без обов`язкових відрахувань.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що розпорядженням голови Роздільнянської районної ради №40/18-РР від 27.06.2018 ОСОБА_1 02.07.2018 незаконно звільнено на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України з посади директора Комунального підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго», у зв`язку з закінченням терміну дії контракту, оскільки питання призначення і звільнення керівників об`єктів спільної власності територіальних громад, що перебувають в управлінні районної ради, відповідно до положень п.20 ч.1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування» віднесено не до повноважень голови районної ради, а районної ради та вирішується виключно на пленарних засіданнях. Належним чином, ОСОБА_1 не повідомляли про звільнення з посади.

Ухвалою суду від 09.08.2018 судом залучено в якості третьої особи без самостійних вимог голову Роздільнянської районної ради Сігала Ф.В .

Ухвалою суду від 17.09.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача-Комунальне підприємство спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго».

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 12.11.2018 відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що засідання постійної комісії не є пленарним засіданням районної ради. Повідомлення про звільнення підготовлені без рішення компетентного органу - сесії районної ради, у зв`язку з чим посилання суду на наявність даних повідомлень є необґрунтованим. Пункт 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 не має відношення до предмету розгляду даної справи, оскільки стосується п.8 ст. 36 КЗпПУ, а позивача звільнено на підставі п.2. Доводи суду, що трудові відносини з керівником підприємства обов`язково носять строковий характер, а тому їх неможна вважати безстроковими з підставами відсутності формального попередження про звільнення є необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству. У зв`язку з закінченням дії контракту, укладеного між позивачем і відповідачем 03.07.2015, у зв`язку з відсутністю рішення районної ради та ініціативи роботодавця на припинення трудових відносин, відповідно до вимог п.2 ст. 36 та вимог ч.1 ст. 39-1 КЗпПУ, його дія вважається продовженою на невизначений строк. Безпідставним є посилання суду на ч.3 ст. 32 КЗпПУ. Оскаржуване розпорядження не може вказувати на відсутність ініціативи роботодавця встановити трудові відносини з позивачем. Необґрунтовано суд послався на судову практику Верховного Суду, відображену у справі №664/2284/16-ц. Вимоги Статуту підприємства не відповідають нормам законодавства. В рішенні Роздільнянської районної ради №725-УІІ від 31.07.2018 питання затвердження рішення постійної комісії не вирішувалось та воно не затверджувалось. Зі змісту вказаного рішення не зрозуміло, з якого часу вважати ОСОБА_1 звільненим.

02.04.2019 Комунальне підприємство спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» надало суду відзив на скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, рішення - залишити без змін.

04.04.2019 Роздільнянська районна рада Одеської області надала суду відзив на скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, рішення - залишити без змін.

Дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Матеріали справи свідчать, що 15.06.2012 Роздільнянською районною радою прийнято рішення №362-VI про призначення ОСОБА_1 на посаду директора КП СВТГ «Роздільнатеплокомуненерго», доручено голові районної ради укласти відповідний контракт на три роки.

На виконання вказаного рішення 15.06.2012 між районною радою та ОСОБА_1 укладено контракт про призначення позивача на посаду директора КП СВТГ «Роздільнатеплокомуненерго» на строк з 15.06.2012 до 14.06.2015.

02.07.2015 Роздільнянською районною радою №46/15-01/КР прийнято розпорядженням про укладання контракту з директором ОСОБА_1 терміном на 3 роки.

03.07.2015 між позивачем та районною радою в особі заступника голови районної ради укладено контракт про призначення ОСОБА_1 на посаду директора КП СВТГ «Роздільнатеплокомуненерго».

Умовами контракту сторони погодили, що даний контракт набуває чинності з 03.07.2015 і діє до 02.07.2018.

Пунктом 5.3 контракту передбачено, що директор може бути звільнений з посади з ініціативи Роздільнянської районної ради.

Пунктом п. 5.6 контракту сторонами визначили, що за два місяці до закінчення терміну дії контракту він може бути за згодою сторін погоджений або укладений на новий чи інший термін.

Контракт підписаний сторонами та скріплений печаткою.

Отже, позивач прийняв визначені контрактом умови та погодився з ними.

23.04.2018 голова райради листом звернувся до голови постійної комісії з питань спільної власності територіальних громад району, який очолює постійну комісію про розгляд питання на засіданні діючої комісії щодо погодження контракту з позивачем.

24.04.2018 за висновком постійної комісії рішення щодо погодження продовження контракту з позивачем не прийнято.

Листом від 25.04.2018 райрада повідомила позивача про те, що на засіданні постійної діючої комісії райради 24.04.2018 розглянуто питання погодження продовження контракту з ним. За результатами розгляду вказаного питання воно не набрало достатньої кількості голосів. У зв`язку з чим попереджено позивача про його звільнення з займаної посади 02.07.2018 у зв`язку з закінченням терміну дії контракту ( т. 2 а.с.139).

25.06.2018 листом голови райради позивача попереджено бути присутнім на робочому місті для ознайомлення розпорядження щодо звільнення, для отримання трудової книжки та здійснення відповідних організаційно-правових заходів.

З дослідженого судом відео носія, вбачається, що 26.06.2018 позивач відмовився отримати повідомлення про його вивільнення та необхідністю 02.07.2018 бути присутнім на робочому місці для здійснення всіх необхідних заходів при звільненні, що також підтверджується листом № 1060/01-25 від 25.06.2018 (т. 2 а.с. 189-190, т.1 а.с. 129).

Відповідно до акту від 27.06.2018, складеного комісією в кількості 5 осіб працівників районної ради, вбачається, що станом на 27.06.2018 ОСОБА_1 на робочому місці відсутній, присутня тільки ОСОБА_4 , яка відмовилася отримувати будь-яку кореспонденцію від районної ради (т. 2 а.с. 192).

Надіслані районною радою на адресу позивача сповіщення про його звільнення відправлені рекомендованим поштовим повідомленням повернулися з позначкою «за закінченням встановлено строку зберігання» (т. 2 а.с.239-244).

27.06.2018 за розпорядженням голови райради № 40/18-РР вирішено звільнити позивача з посади директора КП СВТГ «Роздільнатеплокомуненерго» 02.07.2018 у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України (т. 1 а.с. 14, т. 2 а.с. 191).

Спірні правовідносини безпосередньо регулюються Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини першої стаття 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У частині третій наведеної статті зазначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення статті 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника, та додаткові підстави розірвання договору.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено, така позиція узгоджується із практикою Верховного суду щодо вирішення трудових спорів.

Як встановлено, укладеним між сторонами справи контрактом передбачено, що він припиняється після закінчення терміну дії контракту та за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий термін. У зазначеному контракті визначено строк його дії з 03.07.2015 до 02.07.2018.

Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання розпорядження про звільнення незаконним представник позивача посилався на необхідність обов`язкового попередження працівника за два місяця до звільнення, про таке звільнення, оскільки відповідач не попередив позивача про його майбутнє звільнення, таке звільнення є незаконним.

Однак, зазначене не є підставою для визнання такого звільнення незаконним у зв`язку з тим, що укладений між сторонами трудовий договір є строковим, дата закінчення строку цього договору узгоджена сторонами при його підписанні, так як і узгоджені наслідки закінчення такого строку.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Крім того, позивачу було достеменно відомо про те, що останнім робочим днем згідно з умовами контракту було 02.07.2018.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим та зазначає, що посилання позивача на порушення процедури звільнення через те, що рішення про звільнення прийняте розпорядженням голови районної ради, а не районною радою є безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до п.4.3 Статуту підприємства передбачено, що керівник підприємства (директор) призначається на посаду на конкурсній основі з подальшим укладанням контракту та звільняється з посади за контрактом розпорядженням голови районної ради, після попереднього розгляду кандидатур осіб в профільних постійних комісіях районної ради з підготовкою відповідних висновків з цього питання.

Згідно ч. 7 ст. 55 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" голова районної ради наділений повноваженнями видавати розпорядження.

Враховуючи, що термін дії контракту спливав в міжсесійний період, а тому з метою вчасного припинення терміну дії контракту у зв`язку із закінченням його строку та недопущення, щоб строковий трудовий договір перейшов в безстроковий, коли фактично для цього відсутні підстави, голова районної ради, в межах своїх повноважень, передбачених як Законом так і рішенням районної ради №950-VI від 31.05.2015 правомірно видав розпорядження з подальшим його затвердженням на сесії.

Та обставина, що в подальшому рішення було затверджено, вказує на безпідставність доводів про наявність підстав для продовження дії договору, оскільки таке підтримане колегіально, а обставини спливу дії контракту у міжсесійний період, є об`єктивними.

Щодо тверджень позивача про невідповідність вимог статуту нормам чинного законодавства суд зазначає, що приписами ч.ч. 1-2 статті 78 ГК України визначено, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління.

Частиною 10 ст. 78 ГК України передбачено, що особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших, передбачених законом.

Відповідно до статті 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники(засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження.

Частиною 5 статті 57 ГК України визначено, що статут (положення) затверджується власником майна (засновником) суб`єкта господарювання чи його представниками, органами або іншими суб`єктами відповідно до закону.

Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальної громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування утворюють, реорганізують та ліквідовують комунальні підприємства, організації, установи.

Таким чином, затвердження статуту підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади є прерогативою сільських, селищних, міських , районних рад.

Чинне законодавство надає виключне право засновнику (учаснику) підприємства на затвердження установчих документів підприємства, у тому числі статуту.

При цьому законодавством України не встановлено будь-яких винятків чи обмежень власника комунального підприємства у визначенні змісту установчих документів самостійно.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Отже, рішення Роздільнянської районної ради про затвердження статуту комунального підприємства спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Роздільнатеплокомуненерго» в нових редакціях є чинними та не оскаржене, а тому відповідно до статті 73 вищезазначеного закону є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Таким чином, вирішивши спір по суті, суд першої інстанції врахував положення норм Кодексу законів про працю України, Статуту підприємства, а також встановлені обставини справи та дійшов вірного висновку про унеможливлення задоволення позову, тому відсутні правові підстави для визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення позивача та поновлення його на роботі.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 29.07.2019.

Головуючий:

Судді: