КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8518/2019
справа №360/83/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Вербової І.М., Шахової О.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області, ухвалене під головуванням судді Хоменко О.О. 02 квітня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

встановив:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 184684,49 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 10 листопада 2009 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (позичальники) укладено договір позики, відповідно до умов якого останні отримали 40000 грн., із встановленням еквіваленту у розмірі 5006 доларів США, які зобов`язались повернути до 30 серпня 2012 року.

У строк зобов`язання виконано не було та рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року у справі №761/34404/15-ц половину суми боргу стягнуто з ОСОБА_3

Сплату залишку боргу ОСОБА_2 просила відстрочити до лютого 2018 року, проте свого зобов`язання не виконала.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просить стягнути 69470,69 грн., що еквівалентно 2503 доларам США за курсом валют станом на 19 листопада 2018 року.

Також просить стягнути відповідно до ст.625 ЦК України 3% річних за період прострочення з 01 вересня 2012 року по 19 листопада 2018 року в розмірі 12961 грн. та інфляційні втрати в розмірі 102252,80 грн. за цей же період.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 02 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 68056,57 грн. боргу, 828,63 грн. 3% річних та 738,85 грн. у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду про стягнення 3% річних з урахуванням строків позовної давності, зазначаючи, що обов`язок з їх сплати визначений у договорі.

Також вказує на безпідставну відмову суду у стягненні інфляційних втрат, оскільки такі також передбачені у договорі позики та рішенням у справі №761/34404/15-ц з відповідача було їх стягнуто.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 вказала, що суд першої інстанції вірно визначив суму основного боргу в розмірі 68056,57 грн., що є еквівалентом 2503 доларів США. Зазначає також, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності три роки, тому вважає, що суд правомірно відмовив у задоволенні вимог поза межами трирічного строку. Одночасно звертає увагу на те, що позивач відстрочила погашення заборгованості до лютого 2018 року, відтак період нарахування 3% річних повинен обчислюватись, починаючи з 01 лютого 2018 року по 19 листопад 2018 року. Також вказує, що суд правомірно відмовив у стягненні суми боргу з урахуванням індексу інфляції, оскільки таке положення поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечували.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до части 1 та 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 10 листопада 2009 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (позичальники) укладено договір позики, відповідно до умов якого останні отримали 40000 грн., що є еквівалентом 5006 доларів США за встановленим сторонами обмінним курсом 1 долар США = 7,99 грн., для покупки автомобіля, які позичальники зобов`язались повернути у строк до 30 серпня 2012 року, з правом повернення позики як рівними так і не рівними частками.

Пунктом 5 договору сторони дійшли згоди, що у разі, якщо позичальники своєчасно не повернуть суму позики, вони зобов`язані сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року у справі №761/34404/15-ц з ОСОБА_3 стягнуто 1/2 частину суми боргу за вказаним договором позики, з урахуванням 3% річних та інфляційних збитків, в загальному розмірі 101850,23 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з посиланням на практику Верховного Суду України, в частині вимог про стягнення інфляційних втрат відмовив з огляду те, що зобов`язання, для якого встановлено еквівалент в іноземній валюті, не знецінюється внаслідок інфляційних процесів. В частині вирішення вимог про стягнення 3% річних, суд виходив з того, що відповідач заявила про застосування позовної давності до вимог позивача.

Частково застосовуючи позовну давність, тобто лише до 3% річних, суд першої інстанції урахував той факт, що у справі №761/34404/15-ц ОСОБА_2 визнала вимоги за самим боргом, а тому перебіг позовної давності перервався.

Визначаючи суму боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з курсу валют станом на дату ухвалення рішення (27,19 грн. за 1 долар США).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту переданим грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були пере чан і йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право чини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості в розмірі 68056,57 грн. сторонами не оскаржується, відтак апеляційній суд, виходячи із наданих йому повноважень не переглядає рішення суду в цій частині.

Надаючи висновки за доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Одним із конституційних та судово-процесуальних принципів (ст.8 Конституції України ст.ст. 2, 10 ЦПК України) в Україні є принцип верховенства права.

Ще одним принципом є обов`язковість судових рішень (ст.129 Конституції України, ст.18 ЦПК України).

Статтею 84 ЦПК України визначено випадки звільнення від доказування обставин, які встановлені судовими рішеннями. Тобто, закон визначає про можливість звільнення від доказування певних обставин і лише з урахуванням суб`єктного складу учасників справ.

Та обставина, що рішенням суду у справі №761/34404/15-ц з іншого позичальника стягнуто інфляційні втрати не встановлює преюдиціальності у порядку застосування норм закону, а отже факт стягнення інфляційних втрат у справі №761/34404/15-ц не є підставою для його врахування у цій справі.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, яким керувався суд першої інстанції.

Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року по справі №905/192/18 (ЄДРСРУ №77149725), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2018 року по справі №761/1617/15-ц, провадження №61-19731св18 (ЄДРСРУ №75395326).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції щодо відсутності передбачених законом підстав для стягнення інфляційних втрат.

Окрім того, колегія суддів уважає вірним висновок суду першої інстанції про застосування позовної давності до вимог в частині стягнення 3% річних.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Доводи скаржника про те, що сплата 3% річних у разі несвоєчасного неповернення суми боргу визначена умовами договору, висновку суду не спростовує, оскільки строк виконання зобов`язання визначено до 30 серпня 2012 року, відтак дата, наступна після визначеної, є початком обрахування строку прострочення виконання зобов`язання.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 02 квітня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 липня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді І.М. Вербова

О.В. Шахова