ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2019 року м. Одеса

Єдинийунікальний номер справи № 521/10189/17

Апеляційне провадження № 22-ц/813/3124/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря-Маслова Р.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 08 червня 2018 року у складі судді Целуха А.П.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду позовом до сина ОСОБА_3 та до колишньої невістки ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 24 квітня 2017 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики в інтересах сім`ї відповідачів.

У вказаному договорі сторонами зазначено, що 27 лютого 2009 року нею було надано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 15 000 євро, що є еквівалентом 18 903 доларів США, шляхом їх грошового переказу із-за кордону для придбання квартири АДРЕСА_1 для його сім`ї, яка складалася із нього, його дружини ОСОБА_1 та їх дочки ОСОБА_4

Підтвердженням передачі та отримання вказаних грошових коштів є розписка ОСОБА_3 від 24 квітня 2017 року про те, що він 11 березня 2009 року отримав безпроцентну позику від неї в розмірі 15 000 євро на купівлю вищевказаного житла для своєї сім`ї із зобов`язанням повернути її на першу вимогу.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням наданих нею доказів про те, що:

-житло було придбано відповідачами за позичені у неї кошти;

відповідачі, незважаючи на пред`явлення нею претензії-вимоги від 26 травня 2017 року, відмовляються добровільно виконувати зобов`язання щодо повернення боргу,

ОСОБА_2 просила стягнути на її користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 7500 євро, що еквівалентно 221 025 грн. з кожного (а.с.2-3).

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги до нього визнав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала та у лютому 2018 року звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Позов мотивовано тим, що вона разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_3 29 квітня 2009 року придбали вищевказану квартиру за власні кошти.

Про отримання відповідачем ОСОБА_3 11 березня 2009 року 18 903 доларів США від матері їй стало відомо вже після розірвання шлюбу в 2017 році та під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя.

Вважала, що кошти, отримані колишнім чоловіком від матері, були переслані останньою для погашення його боргів, які утворилися внаслідок пристрасті ОСОБА_3 до азартних ігор.

Посилаючись на вказані обставини, а також на відсутність своєї згоди на укладення договору позики, ОСОБА_1 просила розірвати договір позики, укладений 24 квітня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та визнати його недійсним (а.с.48-51).

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 08 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 квітня 2017 року в розмірі 7500 євро, що еквівалентно сумі 221 025 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 квітня 2017 року в розмірі 7500 євро, що еквівалентно сумі 221 025 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду щодо стягнення боргу за договором позики мотивовано тим, що грошові кошти позичались за час перебування сторін у шлюбі для придбання вищевказаної квартири, а тому обов`язок щодо повернення позики несуть відповідачі в солідарному порядку.

Відмовляючи у зустрічному позові про визнання договору позики недійсним, рішення суду мотивовано тим, що позивачка при розгляді справи не надала суду доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтувала свої вимоги (а.с.90-91).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики скасувати і постановити нове рішення про відмову ОСОБА_2 у позові до неї.

Неправильність рішення суду мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (а.с.93-96).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду в частині стягнення боргу з ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.108-109).

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 не оскаржено та, відповідно до ч.1ст.367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючі позов в частині стягнення боргу за договором позики з відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що 24 квітня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладений договір позики, за яким ОСОБА_6 11 березня 2009 року надала ОСОБА_3 , який перебував у шлюбі із ОСОБА_1 , позику в розмірі 15 000 євро для придбання житла, а тому обов`язок щодо повернення позики несуть відповідачі в солідарному порядку, в тому числі й ОСОБА_1 , оскільки позичені кошти були використані в інтересах сім`ї. При цьому суд виходив з того, що зазначений договір позики був укладений згідно норми ч.3ст.361 ЦК України, відповідно до якої сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Погодитись з висновками суду першої інстанції в частині стягнення позики з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 не можна, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_6 матір`ю ОСОБА_3 .

З 26 вересня 2007 року ОСОБА_3 перебував у шлюбі із ОСОБА_1 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_7 .

У лютому 2009 року ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у філії банку Чезоле ОСОБА_8 в сумі 15 000 євро (а.с.58-60 ).

27 лютого 2009 року Нестор ОМ. здійснила переказ коштів ОСОБА_3 у сумі 15 000 євро.

11 березня 2009 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 15 000 євро, що еквівалентно 18 903 доларам США, що підтверджується випискою по рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» та перекладом з італійської мови на українську мову вказаного документу про грошовий переказ коштів за кордон (а.с.7).

10 березня 2009 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_9 попередній договір про намір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 207 025 грн., еквівалент 24 500 доларів США, та з урахуванням доповненню до вказаного договору ОСОБА_3 сплатив продавцю аванс в загальному розмірі 1 500 доларів США (а.с.8- 10).

З тексту попереднього договору вбачається, що основний договір купівлі-продажу вказаної квартири повинен бути укладений та нотаріально посвідчений до місячного терміну, тобто до 10 квітня 2009 року.

09 квітня 2009 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 6 500 грн., яку зареєстровано на відповідача (а.с.11-12,13,14).

Зокрема, у п.2 цього договору зазначено, що сторони договору, свідчать, що 6 500 грн. є дійсною продажною вартістю квартири, розрахунок проведений повністю та будь-яких претензій у жодної із сторін немає.

Таким чином, згідно нотаріально посвідченого договору, вказане житло було придбано подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за 6 500 грн., що еквівалентно 844,15 доларам США, оскільки офіційний курс гривні до долара США був встановлений НБУ 09 квітня 2009 року на рівні 77,00 грн.

Посилання позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 на розписки продавців квартири ОСОБА_10 і ОСОБА_9 про отримання ними 09 квітня 2009 року від ОСОБА_3 по 98 000 грн.(еквівалент 12 500 доларів США) кожним до уваги не приймаються.

Зазначені докази в силу ст.78 ЦПК України не можуть вважатися допустимими.

Так, відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 23 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, оскільки суд дійшов висновку, що понад 9 місяців сторони проживають окремо, припинили ведення спільного господарства та бюджету, що відповідач ОСОБА_3 має іншу родину (а.с.16-17).

У рішенні також зазначено, що ухвалою того ж суду від 22 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя виділено в самостійне провадження.

24 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики.

Зокрема, в п.п.2.1-2.3. договору зазначено, що:

-позика надається позичальнику в іноземній валюті в сумі 15 000 євро (еквівалент суми 18 903 доларів США);

-за рахунок отриманої позики позичальник бере на себе зобов`язання придбати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 для своєї сім`ї, яка складається із нього, його дружини ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_4

-предметом даного договору є сума позики отримана позичальником до моменту підписання даного договору в повному обсязі по розписці про отримання коштів від 24 квітня 2017 року на суму 15 000 євро (18 903 доларів США) та виписці з рахунку 0991840 від 25 листопада 2016 року на суму 15 000 євро (18 903 доларів США) а.с.5

Із розписки, виданою 24 квітня 2017 року ОСОБА_3 , видно, що він підтвердив отримання 11 березня 2009 року у безпроцентну позику від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 15 000 євро (еквівалент 18 903 доларів США) на купівлю двокімнатної квартири АДРЕСА_1 для своєї сім`ї, із зобов`язанням повернути позику після першої вимоги ОСОБА_2 (а.с.6).

26 травня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 із претензією-вимогою про повернення грошової позики в сумі 15 000 євро (18 903 доларів США), яка ними була отримана 11 березня 2009 року для придбання житла, що підтверджено договором позики та розпискою до 07 червня 2017 року (а.с.4).

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 04 липня 2017 року позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Поділено майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04 липня 2017 року без зміни.

Залишаючи без зміни рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що судам було відомо про наявність договору займу від 24 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про отримання останнім 15 000 євро, що не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки вимог про розподіл боргових зобов`язань у справі не заявлено, а ОСОБА_2 в межах цієї справи з будь-якими вимогами також не зверталась.

Тобто, в рамках виділеної в самостійне провадження справи про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не вступала та позов до сторін про стягнення заборгованості за договором позики не подавала.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 травня 2018 року у справі №314/3916/15-ц, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тому, якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними способами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя

Відповідно до ч.4ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У порушення зазначеної норми права суд першої інстанції провів переоцінку судового рішення від 04 липня 2017 року, яке набрало чинності, та фактично дійшов висновку про наявність боргових зобов`язань колишнього подружжя, що одним із джерел придбання ним (подружжям) квартири була позика ОСОБА_2

Враховуючи порушення судом ч.4ст.82 ЦПК України, а також те, що:

-у справі відсутні допустимі докази, що отримані 11 березня 2009 ОСОБА_3 кошти від матері ОСОБА_2 , були використані саме для придбання житла для сім`ї, з урахуванням змісту наведеного вище нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житла від 09 квітня 2009 року, в якому сторони договору засвідчили дійсну продажну вартість квартири в розмірі 6500 грн. ;

-до укладення договору купівлі-продажу від 09 квітня 2009 року та у період спільного проживання з ОСОБА_1 ОСОБА_3 не надавав будь-яких розписок ОСОБА_2 про отримання від неї грошей у борг;

-більш ніж через 8 років ОСОБА_3 склав розписку про те, що ним 11 березня 2009 року отримана безпроцентна позика від ОСОБА_2 для придбання житла для своєї сім`ї та на якій відсутній підпис ОСОБА_1 ;

-договір позики був укладений між матір`ю та сином більш ніж через 8 років після переведення позивачкою відповідачу ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 15 000 євро, та через місяць після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

-свою згоду на укладення договору позики від 24 квітня 2017 року ОСОБА_1 не давала,

апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення з неї на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 квітня 2017 року.

Колегія суддів не бере до уваги правову позицію Верховного Суду України (далі-ВСУ) від 22 листопада 2017 року у справі №6-2830 цс 16, яка наведена в оскаржуваному рішенні від 08 червня 2018 року, оскільки у наведеній постанові ВСУ судами був встановлений факт укладення договору позики одним із подружжя до укладення купівлі-продажу житла.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 08 червня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 08 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Головуючий

Судді :