ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2734/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1623/19Головуючий у 1-й інстанції Городівський О.А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Абрамова П.С., Гальонкіна С.А., при секретарі судового засідання: Кальник А.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 жовтня 2018 року (ухвалене суддею Городівським О.А., повний текст судового рішення виготовлено 28 жовтня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору дарування житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вонана підставі договору дарування від 18 червня 2016 року, укладеного між нею та її сином - ОСОБА_1 , є одноосібним власником будинку АДРЕСА_1 . Вказує, що відповідач ОСОБА_3 є колишньою дружиною її сина - ОСОБА_1 , була зареєстрована та проживала у вказаному будинку з 28 березня 2003 року, а з 15 червня 2015 року забрала свої речі з будинку та виїхала проживати до іншого помешкання. Позивач вважає, що оскільки ОСОБА_3 не проживає у будинку більше одного року, а тому вона втратила право користування цим житловим будинком. Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 з дня її вибуття із нього, а саме з 15 червня 2015 року (т.1, а.с.2).

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя та визнання договору дарування житлового будинку недійсним. Зустрічний позов обгрунтовано тим, що з 11 вересня 1993 року по 25 жовтня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , якому на підставі договору дарування від 04 лютого 1997 року було подаровано ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначений будинок на час дарування її колишньому чоловікові складався з: житлового будинку А-1, загальною площею 35,9 кв. м, погребу, літньої кухні В, колодязя № 1, огорожі, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, замощення, газопроводу.

Вказувала, що за час шлюбу спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат членів подружжя, а саме здійснено добудову до будинку А-1, у складі якої: тамбур 1-9, площею 1,7 кв. м, коридор 1-7, площею 3,9 кв. м, кухня 1-8, площею 14,2 кв. м, ванна 1-10, площею 2,6 кв. м, туалет 1-11, площею 1,4 кв. м, коридор 1-12, площею 4,1 кв. м. Крім того, весь будинок було обладнано системою опалення зі встановленням котла, замінені всі вікна та дах на будинку, проведено систему водопостачання та водовідведення. Таким чином, вищевказаний будинок відповідно до положень частини першої статті 62 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Також ОСОБА_3 зазначала, що після розірвання шлюбу вона залишилася проживати у спірному будинку і лише після пред`явлення позову до неї про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, вона дізналася, що її колишній чоловік - ОСОБА_1 18 червня 2016 року подарував своїй матері - ОСОБА_2 спірний житловий будинок. Позивач вважає, що вказаний правочин є протиправним, так як його було вчинено у порушення вимог статті 65 СК України, тобто без її відома та згоди. Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд: визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати договір дарування вищевказаного житлового будинку, який укладений 18 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним; вирішити питання судових витрат (т.1, а.с.32-34).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Визнано договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який укладено 18 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права просить рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 жовтня 2018 рокускасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що при визнанні спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, місцевий суд не визначив фактичних внесків кожної із сторін у добудову даного майна, не встановив за які кошти було здійснено добудову, в який час було проведено добудову, яка дійсна частка може належати дружині відповідно до її можливих внесків, яка частка майна збільшилась. Вважає, що, оскільки апелянт житловий будинок АДРЕСА_1 отримав у дар, то він належить йому на праві приватної власності. Також, апелянт ставить під сумнів визначену експертизою ринкову вартість вказаного домоволодіння, оскільки у самому висновку експерта охарактеризовано стан будинку, як незадовільний, а експлуатація елементів будівлі можлива лише при проведенні їх ремонту.

Зазначає, що, оскільки на момент укладення договору дарування від 18.06.2016 року не існувало рішення про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, та вказаний будинок був в його особистій власності, оспорюваний договір укладено на законних підставах. Вказує на безпідставність об`єднання первісного та зустрічного позовів в одне провадження та неправомірний розподіл судових витрат між сторонами.

Оскаржуване рішення вже переглядалося судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Так, постановою Полтавського апеляційного суду від 21 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 жовтня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного судуу складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - задоволено частково. Постанову Полтавського апеляційного суду від 21 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутні представник апелянта, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що з 11 вересня 1993 року по 25 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

04 лютого 1997 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування отримав у дар від ОСОБА_4 жилий будинок з надвірними побудовамипо АДРЕСА_1 , який складався з: жилого будинку А -І , загальною площею 35,9 кв. м, погребу, літньої кухні В, колодязя № 1, огорожі 2-3, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, замощення, газопроводу, що розташований на земельній ділянці держфонду розміром 801 кв. м (т. 1, а. с. 37).

Згідно з договором дарування від 18 червня 2016 року ОСОБА_1 подарував своїй матері - ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який в цілому складався з: житлового будинку А-1, житловою площею 44,2 кв. м, загальною площею 84,8 кв. м, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, погребу Д, споруди номер 1-8, що розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 0,0817 га (т.1, а.с.7).

22 червня 2016 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок на підставі договору дарування від 18 червня 2016 року (т.1, а.с.8-9).

Згідно з висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 1639/1640, складеного 30 січня 2018 року Полтавським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса, встановлено:

- ринкова вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , на час проведення експертизи у стані, після проведення добудови до будинку а1, в складі якої: тамбур 1-9, площею 1,7 кв. м, коридор 1-7, площею 3,9 кв. м, кухня 1-8, площею 14,2 кв. м, ванна 1-10, площею 2,6 кв. м, туалет 1-11, площею 1,4 кв. м, коридор 1-12, площею 4,1 кв. м, обладнання будинку системою опалення з встановленням котла, заміни всіх вікон, заміни даху, обладнання системи водопостачання та каналізації складає: 563 790 грн.

- ринкова вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , на час проведення експертизи у стані, до проведення добудови до будинку а1, в складі якої: тамбур 1-9, площею 1,7 кв. м, коридор 1-7, площею 3,9 кв. м, кухня 1-8, площею 14,2 кв. м, ванна 1-10, площею 2,6 кв. м, туалет 1-11, площею 1,4 кв. м, коридор 1-12, площею 4,1 кв. м, обладнання будинку системою опалення з встановленням котла, заміни всіх вікон, заміни даху, обладнання системи водопостачання та каналізації складає: 344 710 грн (т.1, а.с.142-165).

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час шлюбу провели будівельні та ремонтні роботи у спірному будинку, чим істотно збільшили його вартість, при цьому ці будівельні роботи були капітальними та призвели до збільшення якісних характеристик будинку (збільшення загальної та житлової площі). У зв`язку з цим наявні правові підстави для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Однак, оскільки при укладенні оспорюваного договору дарування від 18 червня 2016 року ОСОБА_3 , як співвласника спірного домоволодіння, про його відчуження повідомлена не була, згоди на його дарування не надавала, то вказаний правочин відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України є недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 за таких обставин справи є співвласником будинку АДРЕСА_1 , а тому вона не може бути визнана такою, що втратила право на проживання у ньому, незалежно від часу протягом якого вона у ньому не проживала.

Проте, повністю з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст.25 КпШС України, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні вимоги містить ч.1 ст.62 СК України, норми якого діють з 2004 року по даний час, якою визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості». Оскільки поняття «істотне збільшення вартості майна» є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи.

Згідно висновку №1639/1640 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №541/2734/16-ц, складеного 30.01.2018 року Полтавським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз, судовим експертом Л.М. Громовою: - ринкова вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , на час проведення експертизи у стані, після проведення добудови до будинку а1, в складі якої: тамбур 1-9 площею 1,7м2, коридор 1-7 площею 3,9м2,ю кухня 1-8 площею 14,2м2, ванна 1-10 площею 2,6м2, туалет 1-11 площею 1,4м2, коридор 1-12 площею 4,1м2, обладнання будинку системою опалення з встановленням котла, заміни всіх вікон, заміни даху, обладнання системи водопостачання та каналізації складає: 563790,00 грн;

- ринкова вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , на час проведення експертизи у стані, до проведення добудови до будинку а1, в складі якої: тамбур 1-9 площею 1,7м2, коридор 1-7 площею 3,9м2,ю кухня 1-8 площею 14,2м2, ванна 1-10 площею 2,6м2, туалет 1-11 площею 1,4м2, коридор 1-12 площею 4,1м2, обладнання будинку системою опалення з встановленням котла, заміни всіх вікон, заміни даху, обладнання системи водопостачання та каналізації складає: 344710,00 грн.

При цьому, у відповідності до договору дарування житлового будинку від 04.02.1997 року серії ААІ №245489, згідно якого ОСОБА_1 отримав в дар від ОСОБА_4 жилий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , дане домоволодіння складалось в цілому з: жилого будинку А- І , загальною площею 35,9кв.м, погреба, літньої кухні В, колодязя №1, огорожі 2-3, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, замощення, газопроводу на земельній ділянці держфонду розміром 801кв.м (т.1, а..37). Після здійснення добудови та переобладнання вказаного будинку, він в цілому складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 44,2кв.м, загальною площею 84,8кв.м, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, погребу д, споруди номер 1-8, що розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 0,0817 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (т.1, а.с.7).

Також, згідно повідомлення ОКВПВКГ «Миргородводоканал» від 24.01.2017 року №82/01-3, ще у 2006 році виготовлено робочий проект (архівний номер 2006-7507) водопостачання та водовідведення житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 абонементом ОСОБА_1 .

За даною адресою рахується абонентський рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на споживача ОСОБА_1 Договір на послуги з центрального водопостачання та водовідведення відсутній (т.1, а.с.42).

З урахуваннам наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що, оскільки чинним законодавством чітко не визначено момент, коли особиста приватна власність одного з подружжя, внаслідок її покращення за рахунок трудових чи грошових затрат набуває правового режиму спільної сумісної власності, то, з урахуванням роз`яснень, наданих у ст.25 КпШСта ст.62СК України, його необхідно відраховувати з моменту істотного збільшення вартості даного майна (завершення будівельних робіт з перетворення (поліпшення) нерухомого майна).

Так, з аналізу наведених положень закону та наявних у справі доказів вбачається, що істотне покращення спірного майна шляхом здійснення відповідних прибудов та переобладнань, встановлення систем водопостачання та водовідведення, системи опалення і т.п., відбулося в період шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , між 1997 та 2014 роками. Даний факт стороною відповідачів за зустрічним позовом не спростовано.

При цьому, як убачається з Висновку №1639/1640 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №541/2734/16-ц, складеного 30.01.2018 року, вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , на час проведення експертизи у стані, після проведення добудови до будинку складає - 563790,00 грн., а у стані до проведення добудови - 344710,00 грн.

Таким чином, вартість вказаного домоволодіння збільшилась на 219080,00 грн.(563790,00-344710,00 ), що становить 38,86% (219080,00*100/563790,00), що є істотною зміною (покращенням) вартості подарованого ОСОБА_1 майна, що відбулось, як установлено, внасідок спільної участі подружжя, фінансових і трудових затрат останнього разом з колишньою дружиною ОСОБА_3 .

З урахуванням наведеного місцевим судом, на підставі належних та допустимих доказів, наявних у матеріалах справи, вірно визначено, що домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В той же час судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що право спільної сумісної власності сторін по справі, виходячи з аналізу положень ст. ст. 57, 62 СК України, виникає лише на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок спільних трудових чи грошових затрат. Інша частина спірного майно відповідно до закону є особистою приватною власністю відповідача.

Виходячи з вартості частини нерухомого майна, яка належить на праві особистої приватної власності відповідача, вартості частини нерухомого майна, яка є спільною сумісною власністю сторін та загальної вартості нерухомого майна, частка майна, яка є об`єктом спільної сумісної власності сторін складає 39/100. При цьому невірне зазначення місцевим судом відсотку, на яке відбулось покращення а саме 63,55% замість вірного 38,86%, не впливає на правильність висновку суду, про наявність підстав для визнання даного домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки частка покращення все одно є значною.

Доводи апелянта про те, що при визнанні спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, місцевий суд не визначив фактичних внесків кожної із сторін у добудову даного майна, не встановив за які кошти було здійснено добудову, в який час було проведено добудову, яка дійсна частка може належати дружині відповідно до її можливих внесків, яка частка майна збільшилась, колегія суддів вважає безпідставними з урахуванням наступного.

Так, місцевим судом вірно встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що переобладнання домоволодіння, що призвели до його істотного покращення відбулися в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 між 1997 та 2014 роками, тобто їх спільними зусиллями, апелянтом не спростовано участі ОСОБА_8 у здійсненні переобладнання будинку, при цьому, жодним з подружжя не було надано доказів яка участь кожного у здійсненні відповідних покращень.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що оскільки апелянт житловий будинок АДРЕСА_1 отримав у дар, то він належить йому на праві приватної власності, є безпідставними з урахуванням положень ст.25 КпШС України, ч.1 ст.62 СК України та роз`яснень, наданих в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11.

Посилання апелянта на сумнівність визначеної експертизою ринкової вартості вказаного домоволодіння, оскільки у самому висновку експерта охарактеризовано стан будинку, як незадовільний, а експлуатація елементів будівлі можлива лише при проведенні їх ремонту, колегія суддів до уваги також не приймає, оскільки жодного істотного аргументу та доказу на підтвердження неналежності дослідженого судом висновку експерта апелянтом не надано, при цьому клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи ним не ставилось, іншого висновку щодо визначення вартості спірного домоволодіння матеріали справи не містять.

За нормою ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснив у п.4 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. N9 Пленум ВСУ судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

За нормою п.5 ст.216 ЦК Ураїни вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

З огляду на те, що рішенням місцевого суду вірно установлено, що здійснення переобладнання домоволодіння, що призвело до його істотного покращення, відбулося в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 між 1997 та 2014 роками, та саме в цей період частина спірного нерухоме майно стало об`єктом права спільної сумісної власності, відтак, на момент укладення договору дарування від 18.06.2016 року, ОСОБА_1 вже не мав права одноосібно розпоряджатися даним домоволодінням.

При цьому матеріалами справи установлено та не заперечується сторонами, що при вчиненні спірного правочину від 18.06.2016 року, згоди ОСОБА_3 на його укладення не було отримано, більше того вона взагалі не знала про відчуження домоволодіння АДРЕСА_1 , що є порушенням її охоронюваного законом права на володіння та розпорядження належним їй майном.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно вказав, що відчуження цінного майна, що є спільною сумісною власністю, одним із співвласників, без згоди на те іншого співвласника є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, а тому правомірно задовольнив позовну вимогу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 18 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що, оскільки на момент укладення договору дарування від 18.06.2016 року не існувало рішення про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, та вказаний будинок був в особистій власності ОСОБА_1 , а тому оспорюваний договір укладено на законних підставах, є необґрунтованими, оскільки момент перетворення правового режиму майна, відповідно до положень ст.25 КпШС та ст.62 СК України, пов`язаний не з моментом прийняття рішення судом про віднесення майна до спільної сумісної власності, або її реєстрації, а з моментом істотного збільшення вартості даного майна (завершення будівельних робіт з перетворення (поліпшення) нерухомого майна), яке відбулось між 1997 та 2014 роками, тобто до укладення спірного правочину.

У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Установлено, що ОСОБА_3 є співвласником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим будинком, оскільки він є її власністю.

Відтак, положення ст.167 ЖК України та ст.405 ЦК України не поширюються на власника житла, а стосуються лише наймача житла, членів його сім`ї, а також членів (колишніх членів) сім`ї власника житла, якою не є співвласник вказаного домоволодіння ОСОБА_3 .

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність об`єднання первісного та зустрічного позовів в одне провадження, колегія суддів вважає неспроможними, та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення зустрічного позову та про відмову в первісному позові.

Окрім того, місцевим судом було вірно, на підставі вимог ст.141 ЦПК України, здійснено розподіл судових витрат між сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги не містить нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скаргита зміни рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 жовтня 2018 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 жовтня 2018 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності - змінити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 39/100 частин житлового будину з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 липня 2019 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________П.С. Абрамов _________________ С.А. Гальонкін