Провадження № 22-ц/4808/955/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2019 року, в складі судді Бабій О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Первісним власником квартири була ОСОБА_2 , право власності у якої виникло на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду м. Івано-Франківська 10 червня 1993 року. Після смерті ОСОБА_3 , позивач успадкувала 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а в подальшому набула ще 1/2 частку вказаної квартири, яка перейшла від ОСОБА_4 , згідно договору дарування від 31 липня 2013 року. Вказана квартира має загальну площу 66,0 кв.м., житлову - 39,0 кв.м. За даною квартирою була закріплена комора у підвалі площею 2,9 кв.м., що підтверджується договором найму житлового приміщення від 20 червня 1986 року та актом здачі та приймання квартири, що укладався на підставі ордера № 000893 від 18 квітня 1986 року. Однак, при отриманні ОСОБА_2 та ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на житло, що видавалося Агенством по приватизації державного житлового фонду м АДРЕСА_2 -Франківська, помилково не включено до цього свідоцтва комору у підвальному приміщенні, хоча колишній власник користувався коморою до часу смерті, і позивач користується нею на даний час. Враховуючи те, що право власності на комору в підвалі у первинних власників квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виникло на підставі приватизації, яка здійснювалася на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 09 червня 1993 року, тому вона як спадкоємець та правонаступник попередніх власників квартири має право на вказану вище комору у підвалі, однак документів на право власності отримати шляхом приватизації не має можливості.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне підвальне приміщення (комора) є допоміжним приміщенням будинку АДРЕСА_2 , визнання права власності на нього за позивачем позбавлене правових підстав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, на даний час вона є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , частину якої успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_2 , а іншу частину на підставі договору дарування ОСОБА_4 від 31.07.2013 року. За даною квартирою закріплена комора у підвалі площею 2,9 кв.м., яка при видачі свідоцтва про право власності на житло, виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду помилково не включена до даного свідоцтва.

Вважає, що оскільки право власності на комору в підвалі у первинного власника квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виникло на підставі приватизації, яка здійснювалась на підставі рішення МВК від 09.06.1993 року, тому вона як спадкоємець та правонаступник попередніх власників квартири має право на вказану вище комору у підвалі, однак документів на право власності отримати шляхом приватизації не може.

Зазначила, що будинок по АДРЕСА_3 складається з шести квартир, власники п`яти квартир надали свою згоду на визнання за нею права власності на комору в підвалі, що підтверджується нотаріально засвідченими заявами. Також зазначила що всі власники квартир, крім неї мають на праві власності комори у підвалі вказаного будинку, які отримали таке право при первинній приватизації, тобто на даний час залишилась одна неприватизована комора, якою користувається позивач.

На думку апелянта, Івано-Франківська міська рада надала докази того, що спірне нежитлове приміщення не є власністю територіальної громади міста.

Правом на подачу відзиву сторони не скористались.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник Івано-Франківської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності на 1/2 частину квартири ОСОБА_1 набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 вересня 2010 року, після смерті ОСОБА_2 , а право власності на іншу 1/2 частину зазначеної квартири позивач набула згідно договору дарування від 31 липня 2013 року від ОСОБА_4 .

Право власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду м. Івано-Франківська 10 червня 1993 року, яке видано згідно рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 09 червня 1993 року.

Таким чином набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 за вказаними особами відбувся в порядку приватизації.

До моменту приватизації, за ОСОБА_2 , як основним квартиронаймачем, було закріплено право користування квартирою на підставі договору найму житлового приміщення від 20 червня 1986 року та ордеру № 000893 від 18 квітня 1986 року.

З акту приймання-передачі квартири, який є додатком до договору найму, вбачається, що за квартирою закріплена комора в підвалі, площа якої за даними технічного паспорту складає 2,9 кв.м.

Згідно з нотаріально посвідченими заявами співвласники будинку АДРЕСА_3 , а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 надали згоду позивачу на приватизацію частини підвального приміщення.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Частиною другою статті 4 та частиною першою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) роз`яснено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 зазначено, що положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Допоміжні приміщення (підвали) не підлягають окремій приватизації, не потребують окремої реєстрації прав, стають об`єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

Посилання апелянта на те, що Івано-Франківською міською радою надано докази того, що спірне нежитлове приміщення не є власністю територіальної громади міста не дають підстав для висновку про обгрунтованість позовних вимог про визнання за нею у судовому порядку права влансоті на підвальне приміщення.

Крім того, встанвовлено, що зазначене позивачем підвальне приміщення площею 2,9 кв.м. по АДРЕСА_3 перебуває у користуванні ОСОБА_1 , будь-яких перешкод у користуванні зазначеним підвальним приміщенням у позивача не має, а тому відсутні підстави для висновку про порушення прав позивача та наявність підчстав для його захисту у судовому порядку шляхом визнання права влансоті на підвальне приміщення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючисьст.ст. 374, 375, 381384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 липня 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин Л.В. Ясеновенко