Дата документу 24.07.2019 Справа № 333/7058/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/7058/17Головуючий у 1-й інстанції Круглікова А.В. Повний текст рішення складено 11.03.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/1704/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Бєлки В.Ю.

за участі секретаря Кулабухової І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2019 року у справі за первісним позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) про визнання кредитного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним первісним позовом (а.с.1-2), в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.09.2013 року станом на 31.10.2017 року у розмірі 21409,94 грн., яка складається з: 2758,81 грн. - заборгованості по кредиту, 17155,42 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина) та 995,71 грн. - штрафу (процентна складова), від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1600,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Круглікову А.В. (а.с.38).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с.43) провадження у цій справі відкрито.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2018 року (а.с. 76-77) позовні вимоги Банку задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 2758,81 грн. - заборгованості по кредиту, 17155,42 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1525,59 грн. судового збору.

Ухвалою суду першої інстанції від 02 серпня 2018 року (а.с.103) вищезазначене заочне рішення суду першої інстанції у цій справі скасовано в порядку задоволення заяви відповідача про його перегляд (а.с. 83-84), справу призначено до розгляду в загальному порядку.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою (а.с. 110-112), в якій просила визнати недійсним кредитний договір № б/н від 19.09.2013 року, укладений між Банком та нею, стягнути з банку судові витрати у розмірі 1057,30 грн. (судовий збір).

В обґрунтування свого зустрічного позову відповідач зазначала, що 19.09.2013 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, за умовами якого Банк відкриває позичальнику картковий рахунок та встановлює кредитний ліміт у розмірі 3000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Разом з тим, як вказує позивач за зустрічним позовом, зазначений кредитний договір укладено зі сторони ОСОБА_1 у віці 17 років, тобто в період, коли остання не мала повної цивільної дієздатності. Отже, на думку позивача за зустрічним позовом, спірний договір є нікчемним оскільки правочин вчинено без згоди батьків, а підстави для стягнення заборгованості за наведеним вище кредитним договором відсутні.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 127) вищезазначену зустрічну позовну заяву відповідача прийнято до розгляду у цій справи.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2019 року (а.с. 108-171) первісний позов Банку у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Банку () 2758,81 грн. заборгованості за кредитом, 17155,42 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1525,59 грн. судового збору.

У задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині задоволення позовних вимог Банку та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 176-181) просила рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні первісного позову Банку відмовити, її зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 183).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 195), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 197).

В автоматизованому порядку у цій справі суддею Бєлкою В.Ю. замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 212).

Банк подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі (а.с. 203-206).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 26 червня 2019 року, не відбувся та був відкладений (а.с.213) в порядку задоволення клопотання представника ОСОБА_1 про його відкладення (а.с.210).

У судове засідання 24 липня 2019 року належним чином повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 218) ОСОБА_1 не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подала.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання ОСОБА_1 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутності останньої за присутністю її представника (а.с.98-99) та представника Банку (а.с. 217).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Банк із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі у частині відмови (щодо стягнення штрафу 995,71 грн. (процентна складова) та застосування строку позовної давності в якості відмови у задоволенні зустрічного позову відповідача у цій справі), погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі фактично лише в частині задоволення позовних вимог Банку та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Отже, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, зокрема в частині задоволення позовних вимог Банку та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов Банку частково у цій справі та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , керувався ст. ст. 141, 258, 259, 265, 268, 273 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Банку в частині їх задоволення та відсутності підстав для задоволення зустрічного позову відповідача щодо визнання вищезазначеного договору сторін недійсним.

Проте із такими висновком суду першої інстанції погодитись можна лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.

Розглянувши зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання кредитного договору від 19.09.2013 року б/н недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з огляду на таке.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1).

Нормами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Із змісту зустрічної позовної заяви слідує (а.с. 110-112), що підставою заявлених зустрічних позовних вимог є укладення спірного договору зі сторони ОСОБА_1 у віці 17 років, тобто вчинення оспорюваного правочину фізичною особою, яка не мала повної цивільної дієздатності.

Ст. 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 1).

П. 4 ч. 1 ст. 32 ЦК України унормовано, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Як вбачається з положень п. 6.3. Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 року № 492 (в редакції, що була чинною на період виникнення спірних правовідносин), неповнолітні особи віком від 16 до 18 років відкривають поточні рахунки в порядку, визначеному пунктом 6.1 цієї Інструкції, тобто в загальному порядку встановленому для повнолітніх осіб.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, 19.09.2013 р. між сторонами у цій справі укладено договір банківського обслуговування, який є змішаним договором в розумінні норм ч. 2 ст. 628 ЦК України та містить елементи різних договорів - договору банківського рахунка та кредитного договору.

При цьому, судом першої інстанції також правильно було встановлено, що зобов`язання у зв`язку з відкриттям банківського рахунку виникли між сторонами - 19.09.2013 р., тобто в день підписання Банком та ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що не суперечить нормам п. 4 ч. 1 ст. 32 ЦК України.

В той же час, матеріали справи свідчать, що зобов`язання з кредитних правовідносин між сторонами виникли - 15.01.2014 р., тобто з дня встановлення Банком на картрахунок ОСОБА_1 кредитного ліміту в сумі 500,00 грн. та фактичного отримання останньою з вказаного картрахунку кредитних грошових коштів.

Отже, враховуючи, що права та обов`язки сторін, пов`язанні з кредитуванням рахунку виникли між сторонами - 15.01.2014 р., тобто в період, коли ОСОБА_1 вже набула повної цивільної дієздатності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, так як умови договору банківського обслуговування від 19.09.2013 р. б/н відповідають нормам п. 4 ч. 1 ст. 32, ст. ст. 203, 1069 ЦК України, а тому правові підстави для визнання його недійсним відсутні.

Щодо задоволення первісного позову Банку, то хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що 19.09.2013 року між Банком та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ.

Із змісту вказаної вище заяви слідує (а.с.4), що Позичальник ознайомлена та згодна з запропонованими Банком Умовами та правилами надання банківських послуг, в т.ч. з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку: www.privatbank.ua; https://client-bank. privatbank.ua, Тарифами банку, які разом із цією заявою складають договір банківського обслуговування. Крім того, зазначено, що відповідачу надано для ознайомлення Умови та Правил в письмовому вигляді, ознайомлення з якими засвідчується власним підписом в Заяві про приєднання.

Як свідчить п. 1.1.1.33. Умов та правил надання банківських послуг, заява-анкета про надання послуг - це звернення Клієнта до Банку про відкриття банківського рахунку та/або надання йому інших банківських послуг на умовах цих Умов та Правил.

Пунктом 1.1.1.45. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, надання Банком Клієнту грошових коштів на умовах платності та зворотності.

За змістом п. 1.1.3.1.5. Умов та правил надання банківських послуг, зобов`язання Банку з надання кредитного ліміту згідно з Заяви виникають з моменту надання платіжною системою операції з списання з відповідного картрахунку в рахунок кредитного ліміту.

Згідно з п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, Позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 1.1.7.12. Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же самий строк.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1). Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Таким чином, наведені вище умови договору банківського обслуговування від 19.09.2013 р. свідчать, що між сторонами укладено правочин, який містить елементи різних договорів, а саме: договору банківського рахунка та кредитного договору.

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України).

Ч. 2 ст. 1069 ЦК України визначено, що права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або ін. фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, 19.09.2013 року на виконання умов наведеного вище договору банківського обслуговування, Банком відкрито ОСОБА_1 картковий рахунок № НОМЕР_2 з терміном дії до червня 2017 року (а.с.116) з встановленням кредитного ліміту 00,00 грн., про що свідчить довідка Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 119).

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг сторони узгодили право Банку на зміну в односторонньому порядку розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) за власним рішенням Банку та без попереднього повідомлення Клієнта.

З наведених вище виписок по рахунку слідує, що 15.01.2014 р. в межах діючої платіжної схеми Банком встановлено на картрахунок повнолітньої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , кредитний ліміт в сумі 500,00 грн., з подальшою його зміною - 27.02.2014 р. на суму 2000,00 грн., 08.04.2014 р. на суму 3000,00 грн. та 11.03.2015 р. на суму 2830,00 грн.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 15.01.2014 р., тобто після встановлення Банком на картрахунок кредитного ліміту, активно користувалась коштами за кредитною карткою, як періодично знімала їх, так і поповнювала останню (виписки по рахунку за період з 19.09.2013 р. по 31.10.2017 р., а.с. 120-124, за період з 01.09.2013 р. по 30.11.2018 р., а.с. 136-137).

Факт отримання кредитних коштів у заявленій до стягнення сумі кредиту не заперечувався представником відповідача за первісним позовом в ході розгляду цієї справи у суді першої інстанції.

Ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом, відповідач взятих на себе договірних зобов`язань належним чином не виконав, отримані кредитні кошти, відсотки за користування кредитом в строк, визначений у договорі в повному обсязі не оплатив.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом в строк, визначений у договорі належним чином не виконала, внаслідок чого Банком нараховано у цій справі відповідачеві заборгованість станом на 31.10.2017 року у розмірі 21409,94 грн., яка складається з: 2758,81 грн. - заборгованості по кредиту, 17155,42 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина) та 995,71 грн. - штрафу (процентна складова), (розрахунок а.с. 3).

Однак, суд першої інстанції допустився помилки у цій справі, стягнувши з відповідача на користь Банку відсотки в межах строку позовної давності у розмірі 3706,51 грн. за період з 01.07.2017 року по 31.10.2017 року (розрахунок: 17155,42 грн. - 13448,91 грн.), які були безпідставно нараховані Банком після закінчення строку дії договору, якій відповідає строку дії картки - до 30.06.2017 року (а.с.116).

Належні, допустимі докази отримання ОСОБА_1 після 30.06.2017 року нової картки із новим строком дії, а, відповідно, продовження строку дії кредитного договору, у матеріалах цієї справи відсутні.

Тобто, при вищевикладених обставинах Банк мав право у цій справі на стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 19.09.2013 року станом на 31.10.2017 року лише у розмірі 16707,72 грн., яка складається з: 2758,81 грн. - заборгованості по кредиту, 13448,91 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, нарахованих строком до 30.06.2017 року, а також штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), враховуючи, що апеляційний суд не переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови Банку у цій справі у стягненні з ОСОБА_1 штрафу 995,71 грн. (процентна складова), в якій рішення суду першої інстанції у цій справі сторонами в апеляційному порядку не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Оскільки, встановлено, що Банком були безпідставно нараховані у цій справі відповідачу ОСОБА_1 відсотки у сумі 3706,51 грн. (розрахунок: 17155,42 грн. - 13448,91 грн.) після закінчення строку дії картки (договору) 30.06.2017 року і до станом на 31.10.2017 року, у стягненні яких суд першої інстанції мав відмовити у цій справі за безпідставністю їх нарахування Банком, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18), який суд першої інстанції мав враховувати в силу вимог ст. 264 ч. 4 ЦПК України.

Оскільки, після спливу визначеного договором строку кредитування …право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановлено, що Банк позовних вимог до відповідача в порядку ст. 625 ЦПК України у цій справі не заявляв.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2019 року у цій справі в оскаржуємій частині слід скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 01.07.2017 року по 31.10.2017 року у розмірі 3706,51 грн., ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог Банку до ОСОБА_1 слід відмовити, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2019 року у цій справі змінити в частині розміру відсотків за користування кредитом та судового збору, які підлягають стягненню у цій справі з ОСОБА_1 на користь Банку, вказавши розмір відсотків «13448,91 грн.», та відповідно, розмір загальної заборгованості «16707,72 грн.» (розрахунок: 2758,81 грн. - заборгованості по кредиту + 13448,91 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом + 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина)) та судового збору «1248,60 грн.» (розрахунок згідно із ст. 141 ЦПК України: судовий збір за подачу позову 1600,00 грн. (а.с. 36) * сума задоволених позовних вимог 16707,72 грн. / сума заявлених позовних вимог 21409,94 грн.); в решті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині слід залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 81-82, 89, 141, 369, 371 - 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2019 року у цій справі в оскаржуємій частині скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 01.07.2017 року по 31.10.2017 року у розмірі 3706,51 грн.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог Банку до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2019 року у цій справі змінити в частині розміру відсотків за користування кредитом та судового збору, які підлягають стягненню у цій справі з ОСОБА_1 на користь Банку, вказавши розмір відсотків «13448,91 грн.», і відповідно, розмір загальної заборгованості «16707,72 грн.» та судового збору «1248,60 грн.».

В решті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 29.07.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Бєлка В.Ю.