ЄУН № 337/1222/19
Провадження № 2/337/1320/2019
24 липня 2019 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя
у складі: головуючого судді Ширіної С.А.
за участю секретаря Бикової С.Б.
Ухвалою суду від 15.05.2019 року відкрито спрощене позовне провадження.
В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Представником позивача надано заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.
Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, причину відсутності суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Повідомлень щодо поважності причин його відсутності, заяви про слухання справи за його відсутністю та відзиву на позов до суду не надходило. Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважаних причин.
27.05.2019 року третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надала суду письмові пояснення, відповідно до яких повідомила про те, що вважала вимоги кредитора безспірними з огляду на існування між кредитором і боржником правовідносин, зазначивши про те, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів. Стосовно строків стягнення вважає, що перебіг позовної давності починається з моменту направлення боржнику останньої вимоги про сплату боргу. Просить суд винести законне та справедливе рішення. Разом з тим зазначила про розгляд справи без її участі .
Представник третьої особи - Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області в судове засідання не з`явився причину відсутності суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Повідомлень щодо поважності причин його відсутності, заяви про слухання справи за його відсутністю та відзиву на позов до суду не надходило.
Суд, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ст. ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось.
З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Відповідно до ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Відповідно дост.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасникисправи маютьрівні праващодо здійсненнявсіх процесуальнихправ таобов`язків,передбачених законом. Кожнасторона повиннадовести обставини,які маютьзначення длясправи іна яківона посилаєтьсяяк напідставу своїхвимог абозаперечень,крім випадків,встановлених цимКодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
05.09.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є Відповідач) та Позивачем був укладений кредитний договір, який складається з заяви позичальника, Умов і Правил надання банківських послуг, Правил використання платіжної карти та Тарифів банку.
-Залишок заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6970 грн. 40 коп.;
-пеня та комісія 8294 грн. 30 коп.;
-штраф 2926 грн. 93;
Витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 3000 грн. 00 коп.
Постановою державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 04.11.2017 року було відкрито виконавче провадження ВП №55071425 про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса НМЕ693382 від 25.06.2017 року.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.
П. п. 3.1 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, зазначає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року
У відповідності з п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, а саме за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями додаються:
а) оригінал кредитного договору;
б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Як вбачається з матеріалів справи, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» для вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріуса останньому було надано:
1)заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 25.05.2007 року, яка містить інформацію щодо ОСОБА_1 та його бажання оформити на своє ім`я платіжної картки і встановленням розміру кредитного ліміту по вказаній картці 7000 гривень.
2)Розрахунок заборгованості за договором б/н від 25.06.2007 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 станом на 30.06.2017 року.
Проте, представником кредитора нотаріусу не було надано Умови і Правила надання банківських послуг, Правила надання послуг, а також Банківські тарифи за весь період кредитування, які в сукупності складають зміст кредитного договору та в яких викладена необхідна для вчинення виконавчого напису інформація, зокрема щодо встановлення та розмір неустойки (штрафу, пені) тощо.
Також не надано засвідчену стягувачем виписку з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості (замість цього надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 25.05.2007 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , станом на 30.06.2017 року).
Окрім того, наданий ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості стосується періоду з 13.06.2007 року по 30.06.2017 року в той час, коли виконавчий напис нотаріуса вчинений про стягнення заборгованості з 25.05.2007 року по 30.06.2017 року.
Також, в матеріалах цивільної справи міститься копія письмової вимоги банка про усунення порушень позичальнику, (що була надана нотаріусу для підтвердження обізнаності ОСОБА_1 про наявність кредитних зобов`язань), яка не містить дати складення та вихідного номеру. На підтвердження надіслання вказаної письмової вимоги Відповідачем надано Опис-вкладення у цінний листз відтиском печатки «Укрпошта ДКД м. Дніпро18.07.17.18». Згідно відомостей, викладених у вказаному описі-вкладенні, на адресу позивача було направлено письмова вимога від 14.07.17. про усунення порушень за кредитним договором б/н. від 25.05.2007 року.
Отже, достовірні докази які б підтверджували факт направлення або ж письмової вимоги, або ж претензії про наявність боргу відсутні, як і докази отримання листа позивачем або повернення, як не врученого.
Таким чином, в розпорядженні нотаріуса не було усіх необхідних для вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості документів, передбачених Постановою від 29 червня 1999 року №1172, які б вказували на безспірність боргу, а тому останнім порушено встановлену законом процедуру вчинення виконавчого напису.
Вирішуючи питання про дотримання строків давності при вчиненні виконавчого напису нотаріуса НМЕ693382 від 25.06.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №6887 суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом статті 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Як випливає з аналізу норм статей 261, 530, 631 ЦК України, в разі пропущення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов`язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатися залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.
Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними сплатами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Відповідно до наданої відповідачем виписки з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків погашення з відміткою стягувача про непогашену заборгованість за договором б/н від 25.05.2007. укладеною між Приват Банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30.06.2017 загальний залишок за наданим кредитом (тілом кредиту) виник 30.09.2009 року, що свідчить про настання права вимоги у банку повернення чергового платежу, і саме цю дату необхідно брати за початок перебігу строку позовної давності.
В матеріалах цивільної справи міститьсякопія заяви Позичальника про видачу кредитної картки від 25.05.2007 року та роздруківка з банківського програмного комплексу щодо видачі кредитної картки. Із зазначених копій документів вбачається, що сума кредитного ліміту складає 7000 грн. 00 коп. (сім тисяч гривень нуль копійок). Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, тобто до травня 2011 року.
Згідно вищевказаних положень Цивільного кодексу України, право вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 25.05.2007 року у Відповідача виникало після спливу дії кредитного договору з травня 2011 року.
Виконавчий напис НМЕ 693382, зареєстрований в реєстрі за №6887 від 25 липня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк заборгованості не сплаченої в строк за Кредитним договором №б/н від 25.05.2007 року містить відомості про строк, за який провадиться стягнення десять років один місяць і п`ять днів, а саме з 25.05.2007 року по 30.06.2017 року, тобто виконавчий напис нотаріуса вчинений за межами трирічного строку, який визначений статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, та не є безспірним.
Таким чином,суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 визначив правовою підставою повернення йому грошових коштів, сплачених в межах виконавчого провадження ВП№ 55071425, положення статті 1212 ЦК України.
Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Викладене узгоджується з правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року(справа № 205/3330/14-ц).
Так, відповідно до вимог ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у зв`язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Виконуючи виконавчий напис нотаріуса Артеменко Д.Ю. сплатив виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій 4956,55 грн.
Вказані витрати єзбитками, які позивач поніс саме з вини ПАТ КБ «ПриватБанк», який пред`явив виконавчий напис нотаріуса до виконання.За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що збитки позивача у сумі 4956 грн. 55 коп. підлягають стягненню з відповідача
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.
За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту, а тому посилання на те, що позивач обрав невірний спосіб захисту судом відхиляються як такі, що суперечать наведеному вище.
Що стосується позовних вимог про стягнення понесених судових втрат.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду зданим позовом, ОСОБА_1 було заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження якого було наданоУгоду про надання правової допомоги від 05.01.2018 року, з адвокатом Штенгеловим О.В., акт приймання передачі наданих послуг від 01.06.2019 року, квитанцію від 01.06.2019 року на суму 2500 грн.
Позивачем відповідно до положень ст. 137 ЦПК України було надано судуопис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Крім того згідно п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК розмір витрат на правничу допомогу адвоката, який підлягає розподілу між сторонами, визначається на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Таким чином підлягають стягненню документально підтверджені і обґрунтовані витрати у розмірі 2500 грн.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду даного позову про в розмірі 1536 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст. 89, 137, 141, 229, 247, 263, 264, 280-283, 354 ЦПК України, ст. 12, 13, 15, 20, 216, 1212 ЦК України, суд
Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С.А. Ширіна

24.07.2019