Номер провадження: 22-ц/813/3588/19
Номер справи місцевого суду: 523/3014/18
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/3014/18

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Шепітко І.Г. 20 грудня 2018 року,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути на його користь з відповідача суму боргу в розмірі - 269 800,00 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 30.12.2013 року надав відповідачу грошові кошти у розмірі - 2 000 доларів США. Останній зобов`язався протягом шести місяців сплачувати щомісячно 7% від загальної суми боргу. Строк повернення коштів не визначено. Разом з тим, у розписці зазначено, що у випадку неповернення грошей сума боргу збільшується у п`ять разів, тобто до - 10 000 доларів США.

01.02.2018 р. він направив відповідачу вимогу про повернення позики., яка залишилася без задоволення. Згідно курсу НБУ - 29,98 грн./один долар США сума боргу становить - 269 800 грн. (а. с. 1 - 1 зворотна сторона).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні заперечував проти задоволення вимог позивача.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.12.2018 р. у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позику надано - 30.12.2013 р.. Зі змісту розписки вбачається, що позика була надана строком на шість місяців. Строк повернення позики сплив - у червні 2014 року. Позов подано у березні 2018 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої зробив заяву відповідач (а. с. 38 - 41).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на помилкове застосування судом позовної давності. Зі змісту розписки вбачається, що позичальник зобов`язався сплачувати проценти тільки протягом шести місяців. У розписці строк повернення коштів не встановлений, а тому борг повинен бути повернутий протягом 30 днів з дня отримання вимоги про це. Вимога про повернення позики була направлена 01.02.208 року, а отже строк повернення коштів настав - 01.03.2018 року. Саме з цього моменту почався перебіг позовної давності.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщався належним чином. Причини не явки не повідомив. Заяв та клопотань не надав. У відзиві на апеляційну скаргу просить скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення. Вказує, що гроші за позикою були повернуті більше трьох років тому. Позивач маніпулює тим, що в розписці чітко не вказано дату повернення коштів. Насправді угода була укладена на шість місяців.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 256, 257, 261, 267, 509, 1046, 1047, 1049 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 82, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

30.12.2013 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі - 2 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути протягом шести місяців, сплачуючи щомісячно з 25 по 30 число проценти у розмірі - 7% від загальної суми боргу.

Встановлений сторонами строк повернення коштів сплив. Докази, які підтверджують доводи представника відповідача про повний розрахунок через 6 місяців - у червні 2014 року, у матеріалах справи відсутні.

Між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правилами, передбаченими ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з того, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позика повинна бути повернута через шість місяців, тобто у червні 2014 року, правильним є висновок суду про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності про застосування якої зробив заяву (а. с. 12 - 13) відповідач.

Доводи апелянта пропомилкове застосування судом позовної давності, оскільки у розписці строк повернення коштів не встановлений, а протягом шести місяців повинні були сплачуватися проценти, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Аналізуючи зміст розписки в цілому, колегія судів вважає, що сторони передбачили строк позики - протягом шести місяців, оскільки у розписці вказано: «…при обоюдном согласии сторон возможно продление сроков сделки. В случае невозврата денег…». Колегія суддів вважає неможливим продовжити строк, який не було встановлено.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу стороні є вільними в укладені договору, виборі та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Саме виходячи зі звичаїв ділового обороту, вимог розумності, колегія суддів вважає, що при складенні вищезазначеної розписки (а. с. 4) сторонами було обумовлено строк позики - протягом шести місяців.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_1 , а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 липня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе