Житомирський апеляційний суд
Справа №291/350/19 Головуючий у 1-й інст. Грек М. М.
Категорія 3 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 291/350/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Ружинського районного відділу державної виконавчої служби у Житомирській області, треті особи: служба у справах дітей Ружинської районної державної адміністрації, державний нотаріус Ружинської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 , про визнання права власності на земельну ділянку, скасування постанови та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 на ухвалу Ружинського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Грека М.М. в смт Ружині,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено та залишено її позовну заяву без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 6 924,60 грн., на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 7 119 грн. 00 грн., на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу - 6 287 грн.00 коп.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 звернулася із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь держави судового збору в сумі 6924, 60 грн, на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 7119, 00 грн., на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 6287, 00 грн. Посилається на те, що суд порушив норми статей 7, 8 Закону України «Про судовий збір» та безпідставно стягнув з позивачки 6924, 60 грн судового збору, не надавши належну оцінку її майновому стану, доходам, не врахував, що вона є малозабезпеченою особою, має ІІІ групу інвалідності та самостійно утримує та виховує неповнолітню дитину, водночас визнавши її в ухвалі від 12.03.2019 такою, що була позбавлена можливості сплатити судовий збір. Також зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд не зазначив, які саме необгрунтовані дії вчинив позивач в розумінні ч. 5 ст. 142 ЦПК України, звертаючись із заявою про залишення позову без розгляду, що є диспозитивним правом позивача. Окрім того вказує, що відповідно до положень ч. 3 ст. 257 та ст. 48 ЦПК України розподіл судових витрат здійснюється між сторонами, якими є виключно позивач і відповідач, а тому суд безпідставно стягнув кошти у розмірі 7119, 00 грн. на користь третьої особи ОСОБА_5 . Зазначає, що, стягуючи витрати на правничу допомогу на користь відповідача, суд не надав належної оцінки наданому Договору про надання правничої допомоги від 24.01.2018, розрахунку до цього договору з детальним переліком робіт та послуг на суму 12 574, 00 грн. та розрахунковому документу на суму 24 000 грн. Вказані документи датовані 24.01.2018, а позов по цій справі подано до суду 07.03.2019, що викликає сумніви щодо представництва інтересів відповідача адвокатом Маліцьким М.В. саме по цій справі.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, мотивуючи його наступним.

Із матеріалів справи вбачається, що у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом. Разом із позовною заявою вона подала заяву про зменшення розміру судового збору та відстрочення його сплати, посилаючись на скрутний матеріальний стан (а.с. 12-18).

Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 12 березня 2019 року відкрито провадження у справі, задоволено клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі, а у клопотанні про зменшення його розміру відмовлено (а.с. 59-61).

До початку розгляду справи по суті 17.04.2019 ОСОБА_1 подала заяву про залишення її позову без розгляду, яку мотивувала тим, що наразі існують умови, які заважають розглядати дану справу та просила її задовольнити, посилаючись на ст. 43, п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с. 168-170).

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_1 про залишення її позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції керувався положеннями статей 133, 137, 142, 257 ЦПК України та вирішив питання щодо стягнення із позивачки несплаченого судового збору у сумі 6924, 60грн, сплату якого відстрочено до ухвалення судового рішення по справі, а також витрат відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 на правничу допомогу на підставі поданих ними заяв та документів.

Колегія суддів не повністю погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень п. 5 ч. 1, ч. 3 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. В ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

Згідно положень ч. 1, 2 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 згаданого Закону сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Виходячи із системного аналізу зазначених вище норм вбачається, що у разі подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду сплачена до державного бюджету сума судового збору не повертається.

Оскільки при поданні позовної заяви ОСОБА_1 не сплатила судовий збір, а ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 12 березня 2019 року було відстрочено його сплату, тому висновки суду першої інстанції щодо необхідності стягнення судового збору за подання позовної заяви в розумінні наведених норм закону є обгрунтованими.

Водночас, визначаючи суму судового збору, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Андрушівському об`єднаному управлінні ПФУ в Житомирській області і отримує пенсію по інвалідності (за період із січня 2018 року по грудень 2018 року 17469 грн.), її віднесено до малозабезпечених осіб, у зв`язку із чим вона отримує державну соціальну допомогу (за період із січня 2018 року по грудень 2018 року 24348, 75 грн.), має на утримані неповнолітню доньку, батько якої ухиляється від сплати аліментів, у зв`язку із чим вона отримує тимчасову допомогу на одну дитину (за період із січня 2018 року по грудень 2018 року у розмірі 3720 грн.), а тому її сукупний дохід за 2018 рік становить 45537, 75 грн, а це 3794, 81 грн на місяць, що свідчить про її скрутний матеріальний стан ( а.с.16-18, 41).

Окрім того, сума судового збору втричі перевищує 5% її річного доходу, що становить всього 2276, 88 грн. та дає підстави в розумінні положень ст. 136 ЦПК України та ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» для зменшення його розміру.

У своїй заяві про зменшення розміру судового збору від 07.03.2019 ОСОБА_1 просила зменшити належний до сплати судовий збір на 50%, а саме на суму 3462, 30 грн (а.с. 13).

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано відмовив позивачці у задоволенні її клопотання про зменшення судового збору та вважає за необхідне зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню із ОСОБА_1 в дохід держави із 6924, 60 грн до 3462,30 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про стягнення із неї витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд першої інстанції, стягуючи витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , виходив із того, що у суду відсутні підстави для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу на користь сторони, яка їх понесла, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат.

Разом із тим, стягуючи витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_4 , суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутня квитанція про оплату останнім послуг адвоката Маліцького М.В.

Так, із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено договір-доручення про надання правової допомоги №24 від 24.01.2018. До договору додано ордер серії ЖТ №25444 від 12.06.2018 на надання правової допомоги в Ружинському районному суді Житомирської області та Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №220 (а.с.120-123).

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції зазначив, що з клопотання представника відповідача вбачається, що він просить стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_4 витрати за надання правової допомоги відповідно акту прийому надання витрат правової допомоги по договору доручення про надання правової допомоги за №24 від 24.01.2018 року в сумі 12 574грн.

Однак із зазначеним позовом позивач звернулась до суду лише 7 березня 2019 року, що свідчить про те, що договір про надання правничої допомоги укладався між відповідачем ОСОБА_4 та адвокатом Маліцьким М.В. значно раніше і за ведення іншої справи (а.с.190).

Оцінюючи як поданий доказ квитанцію № 24 від 24.01.2018, колегія суддів звертає увагу, що згідно цієї квитанції ОСОБА_4 24.01.2018 сплатив кошти ОСОБА_9 за ведення справи № 291/350/19 в Ружинському районному суді у сумі 24 000 грн., тобто до моменту звернення позивача до суду з цим позовом. Виходячи із наведеного, вказана квитанція також не є підтверджуючим документом сплати за надані послуги, які пов`язані з розглядом справи в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України.

Виходячи із наведеного, відповідачем не доведено, що він поніс фактичні витрати, пов`язані із розглядом справи №291/350/19 у Ружинському районному суді, а тому його вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу є безпідставними.

Окрім того положення ч.5 ст. 142 ЦПК України передбачають, що відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Проте, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не може бути визнано необґрунтованими діями позивача, натомість заявник ОСОБА_4 жодних належних та допустимих доказів на підтвердження необґрунтованості дій позивача не надав.

Щодо вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, які понесла ОСОБА_5 , то вони також не підлягають до задоволення, оскільки ч. 5 ст. 142 ЦПК України передбачає, що у разі залишення позовної заяви без розгляду тільки відповідач має право вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, а ОСОБА_5 була залучена до участі у справі як третя особа.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлена із порушенням норм чинного цивільного процесуального законодавства та підлягає скасуванням з постановленням нового судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390,391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Ружинського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року в частині визначення суми судового збору, що підлягає стягненню із ОСОБА_1 в дохід держави змінити, зменшивши його суму із 6924, 60 грн до 3462, 30 грн.

Ухвалу суду в частині визначення суми витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у стягненні таких витрат.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.08.2019.

Головуючий Судді