Справа № 357/580/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 червня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

17 січня 2019 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини.

21 червня 2016 р. між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу.

У відповідності до Додатку № 1 до Договору факторингу від 21.06.2016 р. доповнено перелік кредитних договорів, що відступаються. Відповідно до п.п. 1.1., 1.3. Договору факторингу - Фактор (ТОВ «Кредитні ініціативи») зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ПАТ «Альфа-Банк») за плату, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові свої права грошової вимоги до боржників за Кредитними договорами. Право грошової вимоги вважається відступленим Фактору в день отримання Клієнтом грошових коштів від Фактора.

Відповідно до Договору факторингу та чинного законодавства Фактор набув усі права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій.

Отже, внаслідок укладення вказаних договорів 21.06.2016 року відбулася заміна кредитора, позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача, за договором № 500390410 від 10.07.2013 року позичальником згідно якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

10.07.2013 року публічне акціонерне товариство Альфа-Банк`та фізична особа громадянка України відповідач ОСОБА_2 , уклали кредитний договір № 500390410 (надалі Договір).

Відповідно до умов вищевказаного Договору, Кредитор зобов`язується надати відповідачеві кредит у сумі 50000,00 грн.

Відповідно до умов Договору, відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, які визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування кредитом і сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього Графіком погашення кредиту.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредитор свої зобов`язання за Договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 50000,00 грн.

У порушення умов Договору, відповідач, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 08.10.2018 року має прострочену заборгованість за кредитом - 22 194,50 грн.; по відсотках - 2,96 грн.; по комісії - 28 800,00 грн.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України та умов Договору, у разі невиконання, чи несвоєчасного виконання зобов`язань в частині повернення кредиту і сплати процентів, комісій згідно з умовами Договору, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу неустойку (штраф, пеня). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язанння

Відповідно до ст. 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

У зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому нараховано неустойку.

На 08.10.2018року розмір неустойки становить: штраф - 24 021,97 грн.

Аналіз норми ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином, розмір неустойки становить: штраф 24021,97 грн.

Відповідно до умов Договору у разі невиконання чи неналежного виконання в відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати виконання зобов`язання з повернення Кредиту за Договором.

На виконання умов Договору відповідачу була направлена вимога про повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана.

Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованість по кредиту, заборгованість за відсотками та неустойкою.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передатимайно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Просив суд стягнути з відповідача, ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 75 019,43 грн., з яких:за кредитом - 22 194,50 грн.; по відсотках - 2,96 грн.; по комісії - 28 800,00 грн.,штраф - 24 021,97 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762,00 грн. (а.с. 2-4).

Ухвалою судді від 04 березня 2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 53-54).

29 березня 2019 року за вх. № 11981 судом отримано відзив ОСОБА_1 на позовну заяву позивача, в якому остання просила відмовити позивачу в задоволенні позову обґрунтовуючи наступним.

Дійсно між нею та ПАТ «Альфа-Банк», 10 липня 2013 року було укладено договір №500390410 про надання споживчого кредиту на суму 50 000,00 грн. До квітня 2015 року нею вносилися платежі за цим кредитом. Загалом, було сплачено більше 65 000,00 грн. Після цього, через різку зміну матеріального становища, виплат не відбувалося.

З того часу, ПАТ «Альфа-Банк» не заявляв своїх прав.

В своїй позовній заяві ТОВ «Кредитні ініціативи» заявляє що є новим кредитором та просить стягнути заборгованість за цим кредитом.

Позивач, ТОВ «Кредитні ініціативи», називає себе новим належним кредитором за даним договором, підтверджуючи це договором Факторингу № 1 від 21.06.2016 року, укладеним між ним та ПАТ «Альфа-Банк».

В кредитному договорі відсутнє застереження щодо права банку на передачу персональних даних третім особам, та пункт, що регулює передачу боргу третім особам.

Згідно з частиною 2 ст. 32 Конституції України збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди не допускається.

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третіми особами при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею.

Крім того, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 62 та частини 10 статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу власника такої інформації.

Запит та/або дозвіл клієнта може бути включений до договору про надання банківських послуг, що укладається між клієнтом і банком.

Однак, в кредитному договорі не згадується право банку на розкриття банківської таємниці чи персональних даних.

Окремо такого дозволу вона також не надавала і запитів від банку не отримувала.

Тому, по-перше, вважає, що банк незаконно надав її персональні дані та інформацію, що становить банківську таємницю позивачу, а тому позивач не є належним кредитором.

По-друге, в Цивільному Кодексі України, ст. 257, встановлено, що загальний строк позовної давності (включаючи суперечки по кредитним договорам) становить 3 (три) роки, а спеціальний (щодо пені та штрафів) - 1 рік з моменту, коли особа дізналася про порушення своїх прав.

Згідно кредитного договору, платіж за кредитом мав бути внесений до 10 травня 2015 року, але не був сплачений. Отже, саме з 11 квітня 2015 року потрібно обраховувати строк позовної давності по даному кредитному договору.

Тому, загальний строк позовної давності, встановлений законодавством, сплив ще 11 травня 2018 року, а спеціальний -11 травня 2016 року.

Оскільки позивач звернувся до суду лише в березні 2019 року - то є всі підстави застосувати позовну давність щодо даного спору.

Зазначила також, що існує рішення судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.M. по справі №357/10295/18 за її позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню стосовно цього ж кредитного договору. В рішенні, зокрема, питання строку позовної давності було розглянуто і суддею була прийнята та обставина, що строк позовної давності сплинув 11 травня 2018 року.

21 березня 2019 року рішенням Київського апеляційного суду по цій же справі (№22- ц/824/3937/2019) дану обставину теж було підтримано, апеляційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» відхилена і рішення першої інстанції залишено без змін.

Також, згідно п.п. 4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, факт спливу позовної давності є доведеним і не підлягає сумніву.

По-третє, звертає увагу на сам Кредитний Договір №500390410. Адже після детального його вивчення виникає декілька питань щодо його дійсності в цілому та окремих його положень.

Стаття 1055 ЦКУ визначає, що кредитний договір укладається в письмовій формі. Проте, зі змісту Розділу 1 Кредитного договору випливає, що до цього договору існує ще «Розділ 2», в якому регулюються «всі відносини, що виникають на підставі кредитного договору» (цитата з Розділу 1 договору).

Але її не ознайомили з даним документом, також, цей «розділ 2» відсутній у тому пакеті документів, під яким вона ставила підпис при отриманні кредиту.

Існують численні рішення Верховного Суду України (зокрема справа №6-240цс14, №6- 16цс15), в яких чітко визначено, що умови кредитного договору мають бути обов`язково викладені письмово та містити підпис обох сторін та печатки.

Отже, вважає що «Розділ 2» Кредитного договору є недійсним. Тому всі визначення та умови, що там розміщені - теж не мають братися до уваги.

По-четверте, враховуючи, що Розділ 2 Кредитного договору №500390410 не може вважатися дійсною його частиною, але викладені там умови є суттєвими для нього, то суд може розглянути питання дійсності кредитного договору в цілому.

У вищезгаданій Постанові ВСУ по справі №6-16цс-15, зокрема, є наступна теза «Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не могла бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні цього спору».

Тому, вважає, що суд може, розглянувши всі обставини щодо дійсності Кредитного Договору №500390410, виходячи з результатів цього розгляду, приймати рішення щодо самої можливості виконання недійсної угоди.

По-п`яте, аналізуючи умови надання кредиту по Договору № 500390410, вбачається наступне: кредит у сумі 50 000,00 грн. надається під 0,01% (нуль цілих одна сота відсотків річних) з фіксованою процентною ставкою.

Додатково, в даному договорі споживчого кредитування передбачено щомісячну комісію за управління кредитом 3,6% від суми кредиту.

Проте, згідно Правової позиції ВСУ у справі №6-1746цс16: Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитором та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди до кредитного договору тощо).

Оскільки в договорі не зазначено, які саме послуги надаються кредитором за зазначену комісію, то така комісія є незаконною.

При цьому Банк нараховував, а відповідач сплачувала дану комісію.

На підставі цієї ОСОБА_3 вважає нараховані та сплачені кошти за комісією за управління кредитом, що передбачено п. 2.8 кредитного договору - нарахованими незаконно. А тому, відповідно до здійснених нею виплат до 10 квітня 2015 року, сума сплачених комісій - 33 924,84 грн. - була незаконно отримана банком, і частина цієї суми має бути зарахована як сплата за тілом отриманого кредиту та відсотками за користування кредитними коштами.

Отже, на момент припинення виплат за кредитом, відповідач сплатив 65890,00 грн. з яких 50000,00 грн. було сплачено за тілом кредиту, 9,43 грн. за нарахованими відсотками.

Станом на 11 квітня 2015 року відповідачем на користь ПАТ «Альфа-Банк» була надлишково сплачена сума 15 880,57 грн. Дані кошти кредитор отримав незаконним шляхом, і на її думку вони мають бути повернені.

По-шосте, щодо нарахованих штрафних санкцій, пені та неустойки зазначає, що оскільки станом на 11 квітня 2015 року відповідачем було сплачено навіть більшу суму, ніж вона мала сплатити, то кредитор не має права нараховувати штрафні санкції будь-якого виду.

До того ж, Постановою Великої Палати Верховного Суду України по справі №444/9519/12 визначено кілька моментів, які впливають на нарахування санкцій:

- перебіг строку позовної давності починається з моменту, коли сторона дізналася про порушення своїх прав, тобто з дня, коли не надійшов платіж за кредитом;

-до штрафів, неустойки та пені застосовується спеціальний строк давності - 1 рік;

- зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (неустойки, штрафу, пені);

З огляду на це, перебіг позовної давності по додаткових вимогах почався 11 травня 2015 року, а сплив за 1 рік - тобто 11 травня 2016 року, що не дає підстав для стягнення штрафів стосовно даного договору.

Отже, вважає, що позов ТОВ «Кредитні ініціативи» є не обгрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

А тому просить відмовитиу задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» ( а.с. 60-63).

В судове засідання представник позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» Бабич О.В. , який діє на підставі довіреності (а.с. 35) не з`явився, надав разом із позовною заявою клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача та зазначив, що проти заочного розглядусправи не заперечує (а.с. 36).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву за вх. № 22286 від 25.06.2019 року, в якій просила долучити до матеріалів справи рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2018 року по справі № 357/10295/18, що набрало законної сили за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», в якому встановлено факт спливу позовної давності стосовно договору № 500390410 від 10.07.2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк», просила суд відмовити у задоволенні позову в повній мірі та розглядати справу у її відсутність. ( а. с. 79 ).

Тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явились в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що 10.07.2013 року публічне акціонерне товариство Альфа-Банк» та фізична особа громадянка України відповідач ОСОБА_2 , уклали кредитний договір № 500390410 (надалі Договір).

Відповідно до умов вищевказаного Договору, кредитор зобов`язується надати відповідачеві кредит у сумі 50000,00 грн.

Відповідно до умов Договору, відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, які визначені Договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом і сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього Графіком погашення кредиту.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір № 500390410 від 10.07.2013 року був прочитаний та підписаний сторонами.

Отже, підписання свідчить про те, що всі умови даного Договору цілком зрозумілі ОСОБА_2 і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї.

Таким чином, сторони своїми підписами письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 1048 частина 1 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредитор свої зобов`язання за Договором виконав, надавши Відповідачеві кредит у сумі 50000,00 грн.

У порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого станом на 08.10.2018 року має заборгованість у розмірі 75 019,43 грн., з яких:за кредитом - 22 194,50 грн.; по відсотках - 2,96 грн.; по комісії - 28 800,00 грн., штраф - 24 021,97 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, яку позивач просив суд стягнути з відповідача. ( а. с. 11 ).

21 червня 2016 р. між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу.

У відповідності до Додатку № 1 до Договору факторингу від 21.06.2016 р. доповнено перелік кредитних договорів, що відступаються. Відповідно до п.п.1.1., 1.3. Договору факторингу - Фактор (ТОВ «Кредитні ініціативи») зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ПАТ «Альфа- Банк») за плату, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові свої права грошової вимоги до боржників за Кредитними договорами. Право грошової вимоги вважається відступленим Фактору в день отримання Клієнтом грошових коштів від Фактора.

Відповідно до Договору факторингу та чинного законодавства Фактор набув усі права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій.

Отже, внаслідок укладення вказаних договорів 21.06.2016 року відбулася заміна кредитора, позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача, за договором № 500390410від 10.07.2013 року позичальником згідно якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, позовні вимоги не визнала, вказавши ряд причин, з яких на її думку, у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, зокрема, зазначила, що позивач пропустив строки позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі йог опорушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання протии волі зобов`язаної особи.

Відповідачем 25.06.2019 за вх. № 22286 від 25.06.2019 року було подано до суду заяву, в якій остання просила долучити до матеріалів справи рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2018 року по справі № 357/10295/18, що набрало законної сили за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», в якому встановлено факт спливу позовної давності стосовно договору № 500390410 від 10.07.2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» та просила застосувати положення ст. 82 ЦПК України.

З зазначеного рішення вбачається, що 10.07.2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 500390410 на суму 50 000,00 грн. для споживчих потреб. Договір нотаріально не посвідчувався. ОСОБА_2 припинила вносити чергові платежі за вищевказаним договором з 10.04.2015 року. Загальна позовна давність встановлена у три роки ( ст. 257 ЦПК України). Отже, строк позовної давності сплив 11 травня 2018 року. Дане рішення набрало законної сили 21.03.2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи вимоги статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи, що закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволені позову, а відповідач звернувся до суду із такою заявою, а позивач не просив суд поновити строк позовної давності, не навів поважних причин пропуску строку позовної давності, то суд дійшов висновку, що в задоволені позову ТОВ «Кредитні ініціативи» слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч.1, п. 2. ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 16, 203, 549, 526, 530, 599, 610, 625, 626, 627, 628, 629, 638, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 19, 76, 77, 81, 82, 131, 141, 247, 263, 265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» ( адреса місце знаходження: 04655, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21, );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ).

Повне судове рішення складено 25 червня 2019 року.

Рішення надруковане в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов