Дата документу 16.07.2019 Справа № 320/845/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/845/18 Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
провадження № 22-ц/807/1882/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Крилової О.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» у особі представника Жовтонецького Віктора Миколайовича на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью файненс сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ТОВ «Нью файненс сервіс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18 березня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № Л71.188.19915 на суму 41271,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,00 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором та графіком щомісячних платежів. Відповідно до договору факторингу № 30/09-1 від 30 вересня 2015 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє», до останнього перейшло право грошової вимоги за вказаним кредитним договором. 28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» та ТОВ «Фінансова компанія «Серет», яке змінило найменування на ТОВ «Нью файненс сервіс», укладено договір факторингу № 28/02-1, відповідно до умов якого ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» відступило позивачу право вимоги до відповідача за кредитним договором № Л71.188.19915 від 18 березня 2013 року, розмір заборгованості по якому станом на 28 лютого 2017 року складав 41076,94 грн. Позивачем направлено письмове повідомлення про відступлення права вимоги, після чого платежі не здійснено. Станом на 11 січня 2018 року заборгованість за кредитом складає 41076,94 грн., яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» у особі представника Жовтонецького В.М. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, щодо питання строку позовної давності, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на скаргу ОСОБА_1 вказує, що суд правильно встановив всі обставини та на їх підставі зробив обгрунтований висновок про пропуск позивачем строку позовної давності. Просить скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного із ПАТ «Ідея Банк» кредитного договору № Л71.188.19915 від 18 березня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит на суму 41271,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,00 % річних /а.с.7-9/.

ПАТ «Ідея Банк» свої зобов`язання виконав у повному обсязі, надав ОСОБА_1 зазначені кредитні кошти. Відповідач не сплачував банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору, що підтверджується розрахунком заборгованості.

30 вересня 2015 року укладено договір факторингу № 30/09-1 між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє», відповідно до умов якого до ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № № Л71.188.19915 від 18 березня 2013 року /а.с.14/.

28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» та ТОВ «Фінансова компанія «Серет», яке змінило найменування на ТОВ «Нью файненс сервіс», укладено договір факторингу № 28/02-1, відповідно до умов якого ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» відступило позивачу право вимоги коштів за кредитним договором № Л71.188.19915 від 18 березня 2013 року, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредиту /а.с.21-26/.

Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання платежів не здійснила, тому в позові позивач просив стягнути із неї суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 41076,94 грн.

Судом було відмовлено в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що судом неправильно встановлені обставини

щодо початку відліку строку позовної давності, тому зроблено помилковий висновок про пропуск строку позовної давності.

Перевіривши вказані доводи, колегія встановила наступне.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки між сторонами в порядку ст. 259 ЦК України домовленості щодо зміни тривалості позовної давності не було досягнуто, на дані правовідносини поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, перебіг якої починається зі спливом строку виконання зобов`язання.

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У ч. 5 ст. 261 ЦК України зазначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що строк дії кредитного договору визначено до 18.07.2016р., коли і мав бути повернутий позичальником весь кредит, тому вважає, що саме з цієї дати право кредитора на отримання суми заборгованості за кредитом є порушеним, та з цієї дати розпочинається відлік трирічногостроку позовної давності.

Також вказує, що свою вимогу до відповідача він спрямував 08.12.2017р. про усунення порушення шляхом сплати заборгованості, та тільки після її невиконання протягом 30 днів боржником у нього виникає право на захист порушеного права в судовому порядку, що ним і зроблено 30.01.2018р. шляхом подання позову до суду.

Проте суд інакше вмотивував свої висновки про пропуск строку позовної давності.

Так, судом встановлено, що відповідно до п.3.2.3. розділу 3 Кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків і витрат на стягнення боргу, а позичальник зобов`язаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання, в наступних випадках: якщо позичальник порушив терміни сплати поточних місячних внесків більш ніж на 1 календарний місяць, якщо інформація і документи, які повинен надати Позичальник Банку відповідно до цього Договору, виявилися достовірними або Позичальник приховав важливу інформацію про свій фінансовий або правовий стан, яка могла значним чином вплинути на прийняття рішення Банком; погіршення фінансового стану Позичальника; у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником будь-якої іншої умови цього Договору; якщо щодо Позичальника або його майна є рішення або вчинена дія з боку будь-яких державних, судових органів або інших уповноважених органів яке істотно ускладнює Позичальнику або робить неможливими розпорядження власним майном; розірвання цього Договору з ініціативи банку.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Встановлено, що прострочення позичальником платежу за кредитним договором відбулося станом на 09.12.2014 року у зв`язку з чим банк направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язання /а.с.112/, яку кредитор мав виконати протягом 30 днів з часу отримання. Відповідач отримала вказану вимогу 10.12.2014 року, що підтверджується самою відповідачкою у її письмових поясненнях /а.с.110/, а тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив 08 січня 2015 року.

Тобто, банк ще до відступлення прав за кредитним договором, направивши відповідачу письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 18.07.2016 року, визначеного в п.2 кредитного договору, на 08 січня 2015 року. Водночас, сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту.

Після зміни строку виконання зобов`язання (до 08 січня 2015 року) усі наступні ануітетні платежі, передбачені п. 2 Кредитного договору № Л71.188.19915 від 18.03.2013 року, не мають правового значення, оскільки за вимогою позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.

Отже, зважаючи на вказані обставини, сул правильно визначив, що перебіг позовної давності почався з 09 січня 2015 року.

Позивач вважав, що для нього правовідносини з боржником розпочинаються заново, тобто з часу пред`явлення ним як новим кредитором вимоги до боржника, але такі ствердження є помилковими, оскільки не ґрунтуються на інституті відступлення права вимоги.

За положенням ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з встановлених судом обставин, з укладенням договорів факторингу за кредитним договором у цій справі відбулася заміна кредитодавця-банку на наступного кредитора, а в подальшому - за наступним договором факторингу до позивача.

По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва, що означає, що всі дії попереднього кредитора є обов`язковими для нового кредитора як його правонаступника.

Таким чином, вимога банку до відповідача, спрямована боржнику 09.12.2014р. про дострокове повернення кредиту, породжує такі ж самі наслідки для правонаступника банку як і для самого банку. Тобто такою вимогою змінено строк виконання кредитного зобов`язання, тому як для банку, так і для його правонаступників, відлік строку позовної давності розпочинається з моменту невиконання вимоги про дострокове повернення кредиту боржником.

Всі інші дії правонаступника не змінюють таких правовідносин, та його нова вимога більш пізня за часом не встановлює нового моменту для відліку строку позовної давності, не припиняє його сплив та не перериває його.

Таким чином, суд правильно визнав, що позивач мав право звернення до суду із позовом до позичальника в трирічний строк, який становить період з 09 січня 2015 року до 09 січня 2018 року, однак відповідно до штампу вхідної кореспонденції Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, банк звернувся до суду із позовом 05 лютого 2018 року, а на пошту здав позовну заяву 30.01.2018р., тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просила у письмовій заяві відповідача.

Посилання позивача в скарзі на те, що йому не було відомо про вимогу банку від 09.12.2014р., яка не передавалась йому разом з усією документацією від клієнта за договором факторингу, не має правового значення, оскільки така вимога мала місце, та копію її надала відповідач, яка отримала її від банку 10.12.2014р.

Те, що не було надано письмових доказів дати отримання цієї вимоги відповідачем, то відповідач визнала, що ця вимога вручена їй 10.12.2014р. Натомість, позивач цих відомостей не спростував, не надавши зі свого боку в порядку змагальності інших доказів.

Позивач вказує також, що цю вимогу не можна брати до уваги як доказ, оскільки вона не була направлена йому стороною відповідача.

Але вказане спростовується матеріалами справи, в яких міститься відзив ОСОБА_1 на позовну заяву, до якого була долучена копія вимоги банку від 09.12.2014р., а також було долучено квитанцію Укрпошти від 18.10.2018р., у якій зазначено про відправку цього поштового відправлення адресату в особі ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС».

Вказане свідчить, що відповідач виконала вимоги щодо відправлення позивачу відзиву та копій долучених документів, тому у суду не було підстав для неприйняття цього доказу.

Той факт, що поштовий орган не вручив цього поштового відправлення, або зволікав у його врученні чи пересилці, не може бути підставою для відмови у прийнятті доказів, наданих учасником справи з дотримання вимог процесуального закону.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, тому у відповідності до вимог ст.. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» у особі представника Жовтонецького Віктора Миколайовичазалишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова прийнята, складена та підписана 16 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: