ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/2265/19 Головуючий суддя І інстанції Бєссонова Т. Д.
Провадження № 22-ц/818/3787/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи про видачу і продовження обмежувального припису
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді доповідача): Яцини В.Б.,

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 на ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 червня 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Бєссонової Т.Д., по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області про видачу обмежувального припису,

встановив:

11 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області із заявою в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області про видачу обмежувального припису.

Заява мотивована тим, що в провадженні Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області знаходиться кримінальне провадження № 0000198 від 27 лютого 2019 року за ч.2 ст.156 КК України порушене за заявою ОСОБА_1 стосовно неправомірних дій по відношенню до його малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі викладеного ОСОБА_1 просиввидати обмежувальний припис, яким заборонити на 6 місяців ОСОБА_3 спілкуватися в любій формі та мешкати разом з малолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 червня 2019 року відмовлено у відкритті провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу, а справу повернути для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції винесена передчасно з порушенням норм процесуального права.

Вказав, що частинами 1,2 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

Зазначає, що на теперішній час ОСОБА_3 не має жодного процесуального статусу в кримінальному провадженні № 0000198 від 27 лютого 2019 року, оскільки, йому не були вручені повідомлення про підозру або обвинувальний акт. Таким чином питання видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_3 не може бути розглянуто в рамках КПК України, а повинно бути розглянуто за правилами ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлялись про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в провадженні Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області знаходиться кримінальне провадження № 0000198 від 27 лютого 2019 року за ч.2 ст.156 КК України порушене за заявою ОСОБА_1 стосовно неправомірних дій по відношенню до його малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому питання застосування заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покладення на нього певних обов`язків не може вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Це питання слід вирішувати за нормами КК України та КПК України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Розділом IV у главі ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

Як вбачається з матеріалів заяви ОСОБА_1 є батьком малолітньої доньки ОСОБА_2 , в інтересах якої він просить застосувати обмежувальні приписи стосовно ОСОБА_3 , з яким донька нині мешкає, посилаючись на докази фізичного та психологічного насильства з його боку. При цьому як встановив суд Ізюмський ВП ГУНП в Харківській області здійснює кримінальне провадження № 0000198 від 27 лютого 2019 року за ч.2 ст.156 КК України, порушене за заявою ОСОБА_1 стосовно неправомірних дій по відношенню до його малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з положеннями ст.350-1ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Частиною 1 ст. 242 ЦК України визначено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» в ст. 1 надає наступні визначення:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 4 вказаного Закону України діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах: гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому згідно ч. 3 ст. 6 зазначеного Закону України до інших органів та установ, на які покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, належать у тому числі суди.

У статті 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» серед прав постраждалих осіб передбачено: право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; звернення особисто або через свого представника до суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ч.10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У статті 8 Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) об`єктом статті 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. є неодмінно захист особи від свавільного втручання органів державної влади. Втім, це положення не просто змушує Державу утримуватися від такого впливу: на додачу до цього, головним чином, негативного обов`язку існують позитивні зобов`язання, властиві ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів для забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див. справу «Зедерман проти Швеції», № 5786/08, § 78, ЄСПЛ 2013). Там, де на кону стоїть особливо важлива грань існування чи ідентичності особи, або там, де діяльність торкається найбільш інтимного аспекту приватного життя, дозволені межі свободи розсуду Держави відповідним чином звужуються. Європейський суд з прав людини в цьому контексті зазначив, що ствердження щодо розбещення доньки заявника містило достатньо елементів для приведення в дію позитивних зобов`язань відповідно до Статті 8 Конвенції. Суд постановив, що в цій сфері обсяг позитивних зобов`язань відповідно до Статті 8 Конвенції відрізняється залежно від серйозності стверджуваної поведінки (див. справу «А, Б і В проти Латвії», що цитується вище, §§ 154 і наступні). Навіть попри те, що органам державної влади дійсно було не просто розслідувати справу, заходи, які застосовуються Державою для захисту дитини від дій, на які поширюється дія статті 8, мають бути ефективними (див. справу «Зедерман проти Швеції» з відповідними змінами, цитується вище, § 81), 1. Європейський суд у даній справі «М.С. проти України» встановив порушення статті 8 Конвенції через відсутність ефективного розслідування стверджуваного розбещення дитини заявника (параграфи 59, 60, 63, 68 рішення).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ч. 2 ст. 350-6 ЦПК України у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців, і за своїм змістом ці заходи спрямовані на невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства та недопущення повторних випадків домашнього насильства, тобто не є юридичною відповідальністю за скоєне правопорушення.

З огляду на те, що передбачений у главі 13 розділу IV ЦПК України розгляд судом справ про видачу і продовження обмежувального припису не обумовлений преюдиціальними фактами, які встановлюються в порядку кримінального провадження, не є засобом юридичної відповідальності, з урахуванням наведених у ст.ст. 4, 5 ЦПК України гарантій доступу до суду та визначеного у ст. 8 Конвенції «Про захист прав та основоположних свобод 1950р. права на повагу на приватне життя, яке відповідно до висловленої у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) правової позиції спонукає державу до позитивних обов`язків ефективно гарантувати таке право, з огляду на наведені норми Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» щодо судового порядку захисту постраждалих від домашнього насильства, - відмова у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 не відповідає названим нормам міжнародного, а також цивільного процесуального та матеріального права.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, зокрема, що держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції вищенаведене до уваги не взяв та помилково вирішив, що справа не підлягає розгляду в порядку ЦПК України.

Таким чином, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; порушив норми процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, то відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню оскаржена ухвала суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, із направленням справи для продовження розгляду питання щодо відкриття провадження у справі до суду першої інстанції.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суду також слід відповідно до приписів статті 185 ЦПК України перевірити чи відповідає подана заява вимогам, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, з урахуванням положень ст.350-3 ЦПК України, якою передбачено, що заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису, а також інші фізичні особи, прав та інтересів яких стосується заява про видачу обмежувального припису (у даному випадку - мати дитини).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 на ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 червня 2019 року - задовольнити.

Ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 червня 2019 року- скасувати.

Заяву ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 разом з доданими матеріалами направити до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області на новий розгляд питання щодо відкриття провадження у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 липня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.