Справа № 211/5530/18
Провадження № 2/211/475/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 липня 2019 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання -Гулько А.С.,

позивача - ОСОБА_1 , представника третьої особи - Гунченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради, про визнання права власності за набувальною давністю, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на добросовісність володіння та користування нею, законність її проживання в квартирі, яку вважає своєю власністю. В обґрунтування позову зазначила, що проживає в квартирі АДРЕСА_2 з 2002 року по теперішній час. До 2002 року вона проживала в квартирі № АДРЕСА_1. В 2001 році її сусідка ОСОБА_2 , зо мешкала в квартирі № АДРЕСА_2 , звернулась до неї з проханням залишити в неї ключі від квартири та періодично туди навідуватись, що вона і робила. Протягом 2001 року ОСОБА_2 близько 8 років забирала у неї ключі, останній раз залишила їх в жовтні 2001 року та більше вона її не бачила. Квартира № АДРЕСА_2 була занедбана та в аварійному стані (підтікали труби, мало надмірне розповсюдження грибка), тому коли постало питання щодо квартири, вона змушена була перебратися та розпочати ремонтні роботи. З січня 2002 року вона стала проживати в квартирі № АДРЕСА_2 , користуватися нею відкрито та безперервно більше 15 років, проводить необхідні ремонти, сплачує комунальні платежі та підтримує квартиру в належному стані. Тому беручи тривалість її проживання в ній, вважає себе фактичним власником цієї нерухомості та просить задовольнити заявлені вимоги.

Ухвалою суду від 04 січня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Витребувано в КП ДОР "Криворізьке БТІ" інформацію щодо власників спірного нерухомого майна.

Ухвалою суду від 03 травня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи про витребування доказів.

Ухвалою суду від 03 червня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.

Протокольною ухвалою суду від 26 липня 2019 року відмовлено в прийнятті уточненої позовної заяви з підстав, передбачених пунктом 2 частини другої та частини п`ятої статті 49 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на заявлених вимогах наполягала з підстав, викладених в позові та письмових поясненнях, просила задовольнити вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомила причини неявки, відзиву не подала.

Представник третьої особи Гунченко О.М. позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов.

В обґрунтування відзиву зазначено, що виходячи зі змісті позовної заяви вважають, що у позивача відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки позивач не була добросовісним набувачем та знала, що майно належить іншій особі, тому вимоги задоволенню не підлягають.

Позивач в письмових поясненнях зазначила, що сам факт обізнаності позивача про те, що він не є власником речі, не виключає добросовісність за умови, що заволодіння майном відбулось з порушенням норм права (викрадення, шахрайство,тощо). Обізнаність про колишнього власника, чи то фактична через існування будь-яких побутових відносин у минулому, чи то через документи чи дані, що містяться, зокрема у Реєстрі прав на нерухоме майно, виключає таке усвідомлення, бо особа завжди знала, хто є законним власником майна. Тому вважає, що добросовісно заволоділа чужим майном, відкрито ним володіє, володіння є безтитульним, тому просить задовольнити заявлені вимоги.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона є матір`ю позивачки, відповідач ОСОБА_2 її кума, яка в 2001 році поїхала, залишивши їм ключі від квартири. Потім приїхала в 2002 році, побачила в квартирі ремонт та поїхала знову. Договору на проживання з нею в цій квартирі вони не укладали.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що ОСОБА_1 живе у своїх батьків в квартирі № АДРЕСА_1 . В 2001 році поїхала ОСОБА_2 , потім приїхала, віддавши ключі ОСОБА_1 , щоб та за кватирою приглядала. Позивач оплачує послуги за квартиру, робить ремонт та проживає в цій квартирі з 2002 року.

Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Як встановлено судом, згідно акту з місця проживання без дати, складеного мешканцями квартир № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_7 , та посвідченого КП «Послуга», ОСОБА_1 проживає в квартирі № АДРЕСА_2 вказаного будинку з 2002 року (а.с. 8).

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

За нормами статті 344 ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років.

Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю,суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що проживає в квартирі більше 10 років, оплачує комунальні послуги, робить ремонти, таким чином доглядає за житлом, а отже добросовісно та відкрито заволоділа квартирою та вважає, що має право власності на неї.

Разом з тим, відповідно до інформації Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 214 від 05 лютого 2019 р., наданої на виконання ухвали суду від 04 січня 2019 р., станом на 31.12.2012 р. право власності на нерухоме майно за вказною адресою зареєстровано на праві приватної власності в КП ДОР «Криворізьке БТІ» на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № Д1695 від 14.08.1993 р. (а.с. 105).

ОСОБА_1 проживає в спірній квартирі взагалі без будь-якої правової підстави, зі слів свідків, за усною домовленістю з одним із власників квартири, позивач повинна була лише доглядати за кватирою.

Натомість квартира АДРЕСА_2 має власників, які не відмовилися від права власності на належне їм нерухоме майно.

При заволодінні чужим майном позивач знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Крім того, позивачем заявлені вимоги в строки, зазначені в пункті 2 частини другої статті 49 ЦПК України, не уточнені в цій частині в зв`язку з наданою відповіддю щодо наявності двох власників квартири, один з яких має визначене зареєстровано місце проживання, згідно матеріалів справи (а.с.124-126), в позовній заяві від 15.11.2018 р. зроблено описку в прохальній частині позову щодо номерів квартир, що також не усунуто у визначені строки.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним вимоги, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.321, 344 ЦК України, ст..ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд, -

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30 липня 2019 р.

Суддя Д.М.Ніколенко