Номер провадження: 22-ц/813/774/19
Номер справи місцевого суду: 501/1928/16-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого судді: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І., Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: скаржника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника Іллічівського міського ВДВС ГТУЮ

в Одеській області Горик В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу головного державного виконавця Іллічівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 02 вересня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

12 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулась із скаргою на дії державного виконавця, в якій просила зупинити виконавче провадження ВП №46758729 з виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 травня 2014 року по справі №501/1051/2014-ц; 2/501/10/2014 2014 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в тому числі зупинити реалізацію арештованого нерухомого майна: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 02 вересня 2016 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задоволено частково. Зобов`язано головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області Колечко Д.М. зупинити виконавче провадження ВП №46758729 з виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 травня 2014 року по справі №501/1051/2014-ц; №2/501/10/2014 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В інший частині скарги відмовлено.

У апеляційній скарзі головний державний виконавець Іллічівського міського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити в повному обсязі у задоволенні скарги ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали цивільної справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на те, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області по справі №501/1051/2014-ц; №2/501/10/2014 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 890 398,13 грн., а також судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.(а. с. 5).

Згідно п.1.1. Договору про надання споживчого кредиту № від 18.09.2007р. ПАТ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) і іноземній валюті в сумі 100 000, 00 (сто тисяч) доларів США.

Відповідно до розділу 2 договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.09.2007р., укладеного між ОСОБА_1 , як Позичальником, та відповідачем ПАТ «УкрСиббанк», у забезпечення виконання зобов`язань Позичальника банк прийняв у заставу двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №64275147 від 25.07.2016р. квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1.

Відповідно до технічного паспорту квартири від 27.08.2015р. площа зазначеної квартири складає 49,6 кв. м.(а. с. 12-13).

Згідно довідки ЖЕД-4 № 2870 від 10.08.2016р. ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 40).

Відповідно до пп. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014р. «Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно статті 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку»

Відповідно до п. 3 зазначеного закону «Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.»

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Таким чином рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону №1304-VII.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз`яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Також, положення ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» надає сторонам виконавчого провадження гарантовані права під час провадження виконавчих дій та здійснення виконавчого провадження в цілому, а саме заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» - державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» - рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Згідно ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» - рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Статтею 383 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи у суді першої інстанції) передбачено, що учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню у разі зупинення виконання відповідного рішення або виконавчого провадження судом чи посадовою особою, яким законом надано таке право.

Згідно п.п.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003р. №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» - стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням правил ст. 62 Закону № 606-XIV.

При введенні спеціальною нормою закону мораторію на примусову реалізацію певного майна виконавче провадження підлягає зупиненню.

Як вбачається з п. 15 роз`яснень постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014р. - при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржене до суду.

Відповідно роз`яснень викладених в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-152/0/4-13 від 28 січня 2013 року - суд не може зупинити виконавче провадження, так як це виключне повноваження державного виконавця. Навіть у разі оскарження дій державного виконавця, який не зупинив виконавче провадження, суд вправі визнати його дії незаконними та зобов`язати зупинити виконавче провадження, а не сам зупиняє таке провадження (частина друга статті 387 ЦПК).

Згідно статті 14 ЦПК України (у редакції 2004 року), при набранні рішенням законної сили воно є обов`язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба як єдиний орган примусового виконання зобов`язана вжити всі необхідні заходи для його виконання.

Відповідно до статтею 383 ЦПК України (у редакції 2004 року) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Звертаючись до суду із скаргою, ОСОБА_1 просила зобов`язати відділ державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області зупинити виконавче провадження ВП №46758729 з виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 травня 2014 року на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності з 07 червня 2014 року, протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно статті 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно пункту 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, та за наявності та доведеності відповідних умов.

Заперечуючи проти скарги ОСОБА_1 , представник відділу державної виконавчої служби посилався на те, що ні боржник ОСОБА_1 , ні члени її родини не проживають за адресою місцезнаходження предмета іпотеки, зазначена квартира здається в оренду, а тому положення Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню у даному випадку.

Однак судом першої інстанції не встановлено факт проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки ЖЕД-4 міста Іллічівська від 02 червня 2015 року за вказаною адресою зареєстрована мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (а. с. 106). Відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 .

Згідно акту державного виконавця від 18 березня 2016 року ОСОБА_1 та члени її родини не проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Понад півтора року цей об`єкт нерухомого майна у ОСОБА_1 орендує ОСОБА_4 орендна плата становить 3 200 грн. на місяць (а. с. 107).

У листі від 27 вересня 2016 року начальник Чорноморського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області повідомив про неможливість приводу ОСОБА_1 до державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції у зв`язку з тим, що під час відвідування квартири АДРЕСА_1 зі слів сусідів в ній ніхто не проживає та не знаходиться, встановити місцезнаходження ОСОБА_1 та виконати привід не уявляється можливим (а. с. 105).

За змістом статті 10 ЦПК України (у редакції 2004р.) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно статті 60 ЦПК України (у редакції 2004р.) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 179 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) (у редакції 2004р.) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не врахував і вимоги статті 57, частини четвертої статті 60, статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати їм оцінку, навести мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що до участі у справі не залучено ПАТ «УкрСиббанк», яке є стягувачем у даному виконавчому провадженні.

На підставі зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Іллічівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області задовольнити частково.

Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 02 вересня 2016 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено: 22 липня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко