Справа № 369/5216/19
Провадження № 2-о/369/136/19
РІШЕННЯ
Іменем України
28.05.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Медведського М.Д., за участю секретаря Головатюк В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -
В С Т А Н О В И В:
Заявниця звернулась до суду з вказаною заявою мотивуючи тим, що вона, ОСОБА_1 є членом сім`ї загиблого військовослужбовця, що підтверджується посвідченням члена сім`ї загиблого серія НОМЕР_1 . Ним був її батько ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт спорідненості підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 09.03.2000 року.
Згідно з витягу з наказу від 20.02.2017 року виданого першим заступником Голови Служби - керівником Антитерористичного центру при СБУ генерал-полковником В. Маліковим, її батько ОСОБА_2 , був залучений до проведення антитерористичної операції, на території Донецької та Луганської областей з підпорядкуванням керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією на території Донецької та Луганської областей.
Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
За даними витягу з наказу від 30.07.2016 року виданого Командиром військової частини - НОМЕР_3 підполковником ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_2 , загинув в м. Луганськ від осіб з числа незаконних збройних формувань 03.07.2014 року.
Згідно з даними наведеними в «Книзі пам`яті полеглих за Україну» йдеться про те, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , в м. Луганськ. Обставинами смерті слугував бій, який вів ОСОБА_2 , біля Жовтневого райвідділу міліції.
Дані статтей, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі міста Луганськ, і саме цим військам протистояв її батько ОСОБА_2 .
Довідкою від 20.10.2014 року виданої командиром військової частини НОМЕР_4 №205 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув при виконанні бойового завдання.
Отже, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, її батько, ОСОБА_2 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Луганськ Луганської області України.
Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя її батька, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.
Згідно з ч. З ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це право також гарантовано статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.
Згідно з частиною 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У відповідності до положень постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Її звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 03.07.2014 року у складі військової частини НОМЕР_4 Збройних сил України в м. Луганськ Луганської області України, що сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено, тим, що він має на меті визначення статусу ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.
Її батько, ОСОБА_2 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 при виконанні обов`язку військової служби в м. Луганськ Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Вважає, що встановлення факту загибелі мого батька внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.
На підставі вищенаведеного заявниця ОСОБА_1 просила суд встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 03.07.2014 року в м. Луганськ Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Звернення до суду з указаною заявою обумовлено тим, що вона має на меті визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим виникненням права на отримання допомоги від гуманітарних організацій.
В судове засідання заявниця не з`явилась, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримала.
Представники заінтересованих осіб до суду не з`явились, про час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, по справі встановлено, що ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Луганськ Луганської області. Була зареєстрована та проживала в Луганську за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_5 .
На даний час вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 06.03.2018 року №.
Вона, ОСОБА_1 є членом сім`ї загиблого військовослужбовця, що підтверджується посвідченням члена сім`ї загиблого серія НОМЕР_1 . Ним був її батько ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт спорідненості підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 09.03.2000 року.
Згідно витягу з наказу від 20.02.2017 року виданого першим заступником Голови Служби - керівником Антитерористичного центру при СБУ генерал-полковником В. Маліковим, її батько ОСОБА_2 , був залучений до проведення антитерористичної операції, на території Донецької та Луганської областей з підпорядкуванням керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією на території Донецької та Луганської областей.
За даними витягу з наказу від 30.07.2016 року виданого Командиром військової частини - НОМЕР_3 підполковником ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_2 , загинув в м. Луганськ від осіб з числа незаконних збройних формувань 03.07.2014 року.
Згідно з даними наведеними в «Книзі пам`яті полеглих за Україну» йдеться про те, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , в м. Луганськ. Обставинами смерті слугував бій, який вів ОСОБА_2 , біля Жовтневого райвідділу міліції.
Довідкою від 20.10.2014 року виданої командиром військової частини НОМЕР_4 №205 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув при виконанні бойового завдання.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що факт смерті ОСОБА_2 під час проходження ним служби підтверджується належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-80 ЦПК України.
Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
ОСОБА_1 звернулась до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення статусу ОСОБА_1 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.
Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.
Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.
Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.
Крім того, обгрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що ОСОБА_2 загинув при виконанні військової служби 03.07. 2014 року в м. Луганськ, Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявниця акцентувала увагу суду на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між його загибеллю та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Отже, дослідженими в суді доказами стверджується факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при виконанні обов`язків військової служби 03.07.2014 року в м. Луганськ, Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Крім того, встановлення цього факту відповідно до наведеного вище в рішенні породжує юридичні наслідки, оскільки судове рішення про встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при виконанні обов`язків військової служби 03.07.2014 року в м. Луганськ, Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України може слугувати підставою для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року.
Встановлення зазначеного юридичного факту іншим способом, окрім судового неможливо, аналіз зібраних по справі доказів та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви про встановлення факту загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при виконанні обов`язків військової служби 03.07.2014 року в м. Луганськ, Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що передбачено ч.1 ст. 315 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ч. 4 ст. 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 293, 273, 315-319, 354 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.
Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 03.07. 2014 року в м. Луганську, Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Можливість отримати інформацію щодо справи, що розглядається, учасники справи мають на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Веб-адреса сторінки: http://ks.ko.court.gov.ua.

Суддя М.Д. Медведський