Справа № 478/686/19 Головуючий суду першої інстанції Сябренко І.П.
Провадження № 22-ц/812/1197/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2019 року про повернення позовної заяви, постановлену під головуванням судді Сябренко І.П., в приміщенні цього ж суду, за позовом ОСОБА_1 до Казанківської селищної ради Миколаївської області (далі - Казанківської сільради), Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі - Казанківської РДА), Головного управління Держгеокадастру у Миколаївської області (ГУ Держгеокадастру) , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Устинівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Трутень Олександра Яковича (далі - приватний нотаріус), про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, зобов`язання вчинити певні дії та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

03 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 травня 2019 року було залишено без руху та позивачу надано строк для виправлення вказаних в ній недоліків.

28 травня 2019 року ухвалою цього ж суду позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу як неподану на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Повертаючи позовну заяву, місцевий суд виходив із того, що строк, визначений судом на усунення недоліків сплинув, проте зазначені судом недоліки позову не були усунуті позивачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє через свого представника ОСОБА_2 , просила ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

При цьому скаржник посилалася на те, що її позовна заява відповідала вимогам ч. 3 ст.ст.175-177 ЦПК України, в тексті якої містилися усі реквізити та долучені нею додатки завірені її представником, який має всі права прописані вимогами ст.ст. 43, 49 ЦПК України на представництво її інтересів як позивача.

Крім того, вказувала, що до ухвалення районним судом оскарженої ухвали, до канцелярії Казанківського районного суду Миколаївської області 07 травня 2019 року її представником ОСОБА_2 було надано квитанцію за № 0.0. від 29 серпня 2018 року про сплату 2 366.72 грн. судового збору, що є більшим ніж передбачено п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на 514.62 грн.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Стаття 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, положення ст. 55 Конституції України закріплюють одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини також гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Отже, цей пункт втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» 2002 рік).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 03 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, де просила:

-визнати право на спадщину за законом на Ѕ частку земельної ділянки, що розташована в межах Казанківської сільської ради Миколаївської області після смерті матері;

-зобов`язати внести інформацію про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

-надати додатковий строк до трьох місяців для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приписами ст. ст. 175 і 177 ЦПК України визначені вимоги щодо позовної заяви та документів, що додаються до неї.

Зокрема, за ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розміру, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється Законом України «Про судовий збір».

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 185 ЦПК України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

06 травня 2019 року районний суд, розглянувши позов на відповідність вимогам ст. 175 ЦПК України, дійшов висновку про залишення позову без руху, про що постановив ухвалу.

При цьому послався, що позивачем в порушення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України заявлено вимогу про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , проте в позовній заяві відсутній виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме відсутні посилання на поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини та не зазначено доказів на їх підтвердження.

Крім того, позивачем при подачі позову не сплачено судовий збір відповідно до заявлених позовних вимог у зв`язку з чим суд першої інстанції запропонував позивачу :

-визначити ціну позову за вимогою майнового характеру щодо визнання права власності на частку земельної ділянки та сплатити 1% від цієї ціни;

-за двома вимогами немайнового характеру суд зобов`язав позивача сплатити судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп.

При зверненні до суду з вказаним позовом позивачем була подана квитанція про сплату судового збору 29 серпня 2018 року у розмірі 2 366 грн.72 коп., який було сплачено ОСОБА_1 при зверненні до суду з аналогічним позовом в іншій справі № 478/1406/18. Ця справа перебувала у провадженні Казанківського районного суду та за заявою представника позивача ОСОБА_2 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України була залишена без розгляду.

Суд першої інстанції, залишаючи заяву позивача без руху, зазначив, що надана позивачем квитанція про сплату судового збору в іншій справі не може бути прийнята до уваги як сплата судового збору при зверненні до суду з новим позовом в іншій справі.

Ухвала суду про залишення позову без руху була направлена ОСОБА_1 поштою 07 травня 2019 року (а.с.12) та вручена особисто ОСОБА_1 11 травня 2019 року (а.с.16).

До того ж, копія вказаної ухвали суду була отримана представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в приміщенні районного суду 07 травня 2019 року, який того ж дня на виконання ухвали суду від 06 травня 2019 року про усунення недоліків надав до суду квитанцію про сплату судового збору 29 серпня 2018 року у розмірі 2 366 грн.72 коп., який було сплачено ОСОБА_1 при зверненні до суду з аналогічним позовом в іншій справі 478/1406/18 та якій вже була надана оцінка районним судом в ухвалі про залишення позову без руху. Саме на надання цієї квитанції посилається скаржник й в доводах апеляційною скарги, стверджуючи про порушення районним судом норм процесуального права.

Між з тим з такими доводами апеляційної скарги колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Як встановлено ОСОБА_1 в 2018 році зверталася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно (цивільна справа № 478/1406/18). При зверненні до суду з цим позовом, 29 серпня 2018 року вона сплатила судовий збір у розмірі 2 366 грн. 72 коп., що підтверджується відповідної квитанцією.

15 квітня 2019 року за заявою представника позивача - ОСОБА_2 . позовна заява ОСОБА_1 , що розглядалася у цивільній справі № 478/1406/18, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України була залишена без розгляду та набула законної сили 03 травня 2019 року.

В ухвалі суду про залишення позову без розгляду районний суд не вирішував питання щодо повернення судового збору відповідно до ч. 3 ст. 257 ЦПК України, а квитанція по сплаті судового збору у цій справі на письмову вимогу представника позивача ОСОБА_2 була повернута останньому та в подальшому долучена ним до нового позову ОСОБА_1 у цивільній справі № 478/686/19, що є предметом розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах.

Отже, з огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що надана позивачем квитанція про сплату судового збору 29 серпня 2018 року по іншій цивільній справі, при зверненні до суду 03 травня 2019 року з позовом про визнання права на спадщину, є неналежним доказом сплати судового збору за подання такого позову та свідчить про те, що позивачем не були усунуті недоліки позову, які зазначалися судом в ухвалі про залишення позову без руху, у визначений судом строк.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України повернення позовної заяви з огляду на її недоліки, не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку встановленому законом, не є обмеженням доступу позивача до правосуддя та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на судовий захист.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо допустимості правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу є прецедентними рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Тому, у зв`язку з наведеним положення ч. 3 ст. 185 ЦПК України, не є обмеженням права доступу до правосуддя.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, так як ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, та не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 26 липня 2019 року.