Справа № 466/3470/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/1565/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м.Львів

Справа № 466/3470/15

Провадження № 22ц/811/1565/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого : Приколоти Т.І.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 9 квітня 2019 року (суддя Едер П.Т.),

у справі

за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору лізингу нікчемним та стягнення коштів, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся з позовом про захист прав споживача, визнання договору лізингу нікчемним та стягнення коштів. В обґрунтування пзову посилається на те, що 8 липня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу № LV00А+28261972 від 8 липня 2013 року. Зазначена Заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, що розміщені на офіційному веб-сайті Банку www.privatbank.ua, згідно умов Заяви, складають договір фінансового лізингу. За умовами договору відповідач передав йому (позивачу) в лізинг автомобіль, а він (позивач) зобов`язався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші, платежі згідно з умовами договору. У додатку № 1 до договору фінансового лізингу міститься специфікація та акт приймання-передачі предмету лізингу - автомобіль Lifan х 60 2013 року випуску. В додатку № 2 до договору фінансового лізингу сторонами зазначено графік сплати лізингових платежів. Зазначає, що регулярно здійснював грошові перекази на рахунок відповідача з метою виконання умов договору. Стверджує, що ним було проведено оплату за предмет лізингу у розмірі 86 466,10 грн. Вказує, що неодноразово звертався до відповідача з проханням здійснити розтермінування за графіком погашення лізингових платежів, на що отримав усну відповідь про можливість здійснення погашення заборгованості за договором у сумі, котру буде в змозі оплатити, а надалі порушене ним питання буде вирішено. Зазначає, що 23 березня 2015 року об`єкт фінансового лізингу у нього було вилучено відповідачем без повідомлення та без підписання документів про приймання-передачу об`єкта. Стверджує, що в він ( ОСОБА_3 ) був повідомлений банком про те, що автомобіль вилучено у зв`язку із неоплатою заборгованості згідно договору фінансового лізингу, а також про те, що автомобіль був реалізований за ціною 95 000 грн. Разом із об`єктом фінансового лізингу відповідачем було вилучено шини, придбані ним (позивачем), та встановлені на автомобіль у період експлуатації загальною вартістю 4 073, 60 грн. Умови даного договору він вважає несправедливими та такими, що обмежують його права, як споживача, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, порушують вимоги чинного законодавства, а тому не є законними. Зазначає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 20 000 грн. Просить задовольнити його позов, а саме: визнати договір фінансового лізингу укладений відповідно до Заяви про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу № LV00A+28261972 від 8 липня 2013 року між ним та відповідачем нікчемним; зобов`язати відповідача повернути йому оплачені на користь банку лізингові платежі в poзмipi 86 466,10 грн.; зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду у зв`язку iз вчиненням нікчемного правочину, в poзмipi 20 000 грн., збитки у зв`язку iз вчиненням нікчемного правочину (вартість вилучених придбаних позивачем шин), у сумі 4073,60 грн., та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 9 квітня 2019 року відмовлено в позові за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_3 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви. Також зазначає, що віддповідач вже повернув сторони в попереднє становище та вилічив транспортний засіб. Тому зобов`язаний повернути йому оплачені на користь банку лізингові платежі в pозмipi 86 466,10 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала. Якщо настанню обставини недобросовісно сприяла сторона, якій це вигідно, обставина вважається такою, що не настала.

Згідно із ст. 216 цього Кодексу у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно із ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно із ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно із ст. 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка їй завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно із п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст . 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 цього Кодексу, тощо).

Якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31 березня 1995 року позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 9 вказаної Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановлено, що 8 липня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» підписана Заява про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу № LV00A+28261972.

Заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, що розміщені на офіційному Інтернет сайті банку (www.privatbank.ua), згідно умов Заяви, складають договір фінансового лізингу.

Згідно умов цього договору, відповідач передав позивачеві в лізинг автомобіль, а позивач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

У додатку № 1 до договору фінансового лізингу міститься специфікація та акт приймання-передачі предмету лізингу - автомобіль Lifan х 60 2013 року випуску.

Відповідно до додатку № 2 Договору фінансового лізингу сторонами зазначено загальний розмір лізингових платежів за весь час користування предметом лізингу в розмірі 258 785,59 грн.

Позивачем на користь відповідача здійснено оплату лізингових платежів в сумі 86 466,10 грн. (за час користування автомобілем).

Сторонами не оспорюється, що оплачені лізингові платежі в розмірі 86 466,10 грн. стосуються періоду часу, протягом якого позивач користувався предметом лізингу.

Встановлено, що 23 березня 2015 року об`єкт фінансового лізингу- автомобіль Lifan х 60 2013 року випуску вилучено відповідачем у позивача, через непогашення платежів ОСОБА_3.

Звернення позивача про розтермінування графіку погашення лізингових платежів і узгодження такого з відповідачем жодним доказом не підтверджено.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу спірний автомобіль є власністю ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 6 серпня 2015 року визнано договір фінансового лізингу, укладений відповідно до заяви про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу №LV00A+28261972 від 8 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсним. Стягнуто з банку на користь ОСОБА_3 86 466,10 грн. фактично сплачених лізингових платежів; 4 073, 60 грн. вартості придбаних шин; 3 000 грн. за надання правової допомоги та 3 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 6 серпня 2015 року скасовано в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 86 466, 10 грн. сплачених лізингових платежів, 4 073, 60 грн. вартості шин, 3 000 грн. моральної шкоди та 3 000 грн. витрат на правову допомогу. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

10 жовтня 2018 року постановою Верховного Суду рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 6 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2016 року скасовано. Відмовлено в позові ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним. В іншій частині справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі нікчемного договору фінансового лізингу від 8 липня 2013 року мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення спірних правовідносин позивач користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

При застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище.

У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Відповідно до Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Вимога про зобов`язання відповідача повернути позивачу оплачені на користь відповідача лізингові платежі в розмірі 86 466,10 грн. до задоволення не підлягає, оскільки зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем не доведено факту завдання йому будь-яких збитків, не надано доказів, що підтверджують наявність реальних збитків.

Мають місце договірні правовідносини між сторонами і укладеним договором не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367 п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 9 квітня 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 1 липня 2019 року.

Головуючий

Судді