ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 641/1793/2017

Провадження № 22-ц/790/344/19

29 липня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів судового засідання: Сватенко Н.В., Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2018 року в складі судді Григор`єва Б.П.,-

установив:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 10 000 доларів США.

В обґрунтування позову посилався на те, що 21 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у власність 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 11 травня 2015 року. Відповідач взятих на себе зобов`язань по поверненню отриманих коштів не виконав.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 21 квітня 2015 року у розмірі 261 249 гривень та 2 705 грн. 41 коп. судового збору.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що укладення між сторонами договору позики підтверджується розпискою від 21 квітня 2015 року. ОСОБА_2 від проведення судової почеркознавчої експертизи ухилився, доказів повернення ОСОБА_1 позичених коштів не надав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування посилається на те, що не ухилявся від проведення експертизи. Враховуючи її вартість у нього не було можливості сплатити кошти за її проведення за вимогою експерта. Розглянувши справу в одному судовому засіданні, суд першої інстанції позбавив його права заявити клопотання про виклик позивача для надання ним особистих пояснень.

ОСОБА_1 у відзиві заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилається на те, що відповідачу було відомо про наслідки несплати вартості експертизи, оскільки він був присутній при вирішенні питання про призначення експертизи в суді першої інстанції. В апеляційній скарзі відсутнє клопотання про призначення експертизи судом апеляційної інстанції. ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заявляв клопотання про виклик свідків. Надаючи докази укладання договору поставки між ТОВ «Інлай» та ФОП ОСОБА_2 , відповідач не довів, як саме це стосується спору між ним та ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до п.п. 1,2,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, у березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з нього заборгованість за договором позики в сумі, еквівалентній 10 000 доларів США. На підтвердження виникнення між сторонами договірних відносин та отримання ОСОБА_2 коштів в борг позивач надав розписку останнього від 21 квітня 2015 року (а.с. 1-2).

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Як убачається із постанови Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 642/1512/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (а.с. 199-206). В позові ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір позики, укладений в усній формі між ним та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого ним була видана розписка 21 квітня 2015 року на суму позики у розмірі 10 000 доларів США зі строком повернення боргу до 11 травня 2015 року; визнати недійсним договір позики, укладений в усній формі між ним та ОСОБА_1 , відповідно до якого ним була видана розписка 15 грудня 2015 року на суму позики у розмірі 10 000,00 доларів США зі строком повернення боргу до 04 січня 2016 року; стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року в цивільній справі № 642/1512/18 була частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2 , рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2018 року скасоване та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано, зокрема, недійсним договір позики від 21 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у формі розписки на суму позики у розмірі 10 000 доларів США зі строком повернення боргу до 11 травня 2015 року.

При цьому апеляційним судом установлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували договірні відносини з поставки товарів. Укладені між сторонами розписки приховували договірні відносини, пов`язані з поставкою товару та були гарантією оплати за поставлений товар. Хоча форма та зміст розписок, зокрема, і розписки від 21 квітня 2015 року, й містять всі ознаки договору позики, однак вони є безгрошовими, оскільки коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не отримував. Укладені розписки не є борговими, оскільки є гарантією оплати за поставлений товар.

Таким чином, судом в іншій цивільній справі встановлено, що договір позики від 21 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично не укладався, гроші ОСОБА_2 у ОСОБА_1 у розмірі 10 000 доларів США не позичав.

Суд першої інстанції під час розгляду позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в повній мірі всіх обставин у справі не з`ясував, тому ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати. У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики належить відмовити.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_2 , з ОСОБА_1 на його користь належить стягнути 3 708 грн 74 коп. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги (а.с. 95).

Керуючись ст. ст. 367, п. 2 ч. 1 ст.374, ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 708 (три тисячі сімсот вісім) гривень 75 (сімдесят чотири) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 липня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний