ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/4121/16-ц

Провадження № 22-ц/818/2369/19

18 липня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 04 лютого 2019 року у складі головуючого судді Семіряд І.В.,-

у с т а н о в и в :

16 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після уточнення вимог якого 15 листопада 2017 року (а.с. 155) просила стягнути з ОСОБА_2 427 491 грн 54 коп. заборгованості по аліментам та пені за прострочення їх сплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 16.07.2013 набрало законної сили рішення Дзержинського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.03.2013 і до досягнення дитиною повноліття. ОСОБА_2 не виконував рішення суду, тому у нього утворилась заборгованість. Відповідно до норм діючого законодавства позивач має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 21 962 грн 50 коп., судові витрати, які складаються зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у сумі 275 грн 61 коп., витрат, пов`язаних з проведення експертизи у розмірі 4228 грн 80 коп та 4404 грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 26.10.2018, який виконано старшим державним виконавцем Дмухіною Я.С., заборгованість по аліментам виникла, починаючи з квітня 2014 року по вересень 2017 року та становить 36 337 грн 40 коп. (станом на 01.10.2017). Після часткових виплат з боку ОСОБА_2 розмір заборгованості склав 21 962 грн 50 коп. (станом на 01.10.2017). При визначенні розміру пені за прострочення сплати аліментів суд урахував висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц від 25.04.2018 та визначив, що розмір пені склав 248 724 грн 11 коп. Проте з урахуванням вимог ч.1 ст. 196 Сімейного кодексу України (надалі СК України) суд обмежив розмір пені, що підлягає стягненню, сумою заборгованості - 21 962 грн 50 коп. Також судом було стягнуто з відповідача судові витрати, що склалися з судового збору за заяву про забезпечення позову та за проведення експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Також просить скасувати забезпечення позову стосовно заборони відчуження Ѕ частини належної позивачу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , встановлене ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2016 року.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне встановлення обставини у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд не встановив момент набрання рішенням про стягнення аліментів законної сили, коли саме позивачкою було отримано виконавчий лист та коли саме його було пред`явлено до виконання, коли за цим листом було відкрито виконавче провадження, не встановив в який період відповідач не сплачував аліменти та за яких обставин. Вказує, що відсутні правові підстави для притягнення його як платника аліментів до відповідальності у вигляді пені за виникнення заборгованості по їх сплаті, оскільки така відповідальність настає в разі наявності вини, а в нього вина відсутня. До того ж зазначає, що в проведенні експертиз не було необхідності, тому стягувати з нього їх вартість також немає підстав. Також просить застосувати строки позовної давності. І вважає, що суд неправомірно не залучив до участі у справі орган опіки та піклування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Вказує, що аліменти стягуються не з дня набрання рішенням суду законної сили, а з дня подачі позову. Пеня обраховується з дня, коли відбулось прострочення сплати аліментів. ОСОБА_2 навіть знаючи про рішення суду про стягнення з нього аліментів, продовжив ухилятися від їх сплати, що свідчить про наявність його вини у їх несплаті. Строки позовної давності на вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів не розповсюджуються, оскільки пеня є похідною від сплати аліментів, а стягнення аліментів не обмежене строками. Закон не передбачає обов`язку залучення органу опіки та піклування до участі у справі про стягнення заборгованості за аліментами та пені за її прострочення.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11.11.2005 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2014, що набрало законної сили (а.с.14).

Від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с. 12).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.07.2013 у цивільній справі № 638/4275/13-ц з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.03.2013 до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили (а.с.13).

27 листопада 2014 року ОСОБА_1 було отримано виконавчий лист на виконання рішення суду у цивільній справі № 638/4275/13-ц та пред`явлено його до виконання (а.с. 42). Після повернення виконавчого документу органу, який його видав 5.09.2016 (а.с. 129), виконавчий лист було повторно подано до виконання та 21.09.2017 відкрито виконавче провадження № 54745372 (а.с. 157).

Як випливає з довідки державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 11.02.2016 №1724 ОСОБА_2 не сплачував аліменти на утримання дитини, які були стягнуті рішенням суду в цивільній справі № 638/4275/13-ц.(а.с.15).

При розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні № жовтня 2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Дмухіною Я.М. вказано, що з квітня 2014 року по вересень 2017 року ОСОБА_2 аліменти на сина не сплачував, у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 36 337 грн 40 коп. станом на 1 жовтня 2017 року. При цьому державним виконавцем було враховано надані боржником квитанції і зменшено заборгованість зі сплати аліментів до 21 962 грн 50 коп.

Статтею 180 Сімейного кодексу України (надалі СК України) встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (що діяв на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною третьою статті 74 цього Закону розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України.

У частині дев`ятій цієї статті зазначено, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 згаданого Закону, відповідно до частини дев`ятої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Заперечуючи проти розміру заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 посилається на те, що він надавав допомогу на утримання сина в добровільному порядку, не зберігши квитанції.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При визначенні розміру заборгованості старшим державним виконавцем Дмухіною Я.М. 26 жовтня 2018 року було враховано надані ОСОБА_2 чеки та зменшено її розмір до 21 962 грн 50 коп. Доказів сплати аліментів в добровільному порядку понад квитанції, надані державному виконавцю, апелянт не надав. Тому колегія суддів погоджується із необхідністю стягнення з ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів в установленому судом розмірі.

При цьому відповідно до частини першої статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Тому доводи апеляційної скарги щодо виникнення обов`язку зі сплати аліментів з часу набрання законної сили заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.07.2013 та обізнаність ОСОБА_2 про існування рішення про стягнення аліментів з березня 2015 року не впливають на визначення часу, з якого мають стягуватися аліменти, і не можуть бути підставою для зменшення розміру заборгованості.

За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісячно. Несвоєчасна сплата аліментів передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені).

Згідно із частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом статті 196 СК України правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Отже, з урахуванням правової природи пені як дієвого стимулу належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України, у редакції, що була чинна на час виникнення заборгованості, пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різнитись.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць).

При цьому відповідно до ч.1 ст.196 СК України розмір пені не може перевищувати 100 відсотків заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини боржника в несплаті аліментів не враховуються судом апеляційної інстанції.

Відсутність гарантій виконання судового рішення в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є порушенням права на справедливий, відкритий і швидкий судовий розгляд справи.

Також у пункті 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на дитину, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, що суд апеляційної інстанції й врахував.

Крім того, обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько дитини несе не лише з рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12 вересня 2018 року у цивільній справі № 522/26181/15-ц.

Враховуючи викладене вище, судом першої інстанції було зроблено обґрунтований висновок про те, що наявність неспростованої заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів свідчить про наявність підстав для стягнення пені за прострочення її сплати. При визначенні розміру пені судом був урахований висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц, ч.1 ст.196 СК України та вірно обмежено розмір пені за прострочення сплати аліментів розмом заборгованості з аліментів - 21 962 грн 50 коп.

Стосовно вимоги апеляційної скарги про скасування забезпечення позову стосовно заборони відчуження Ѕ частини належної ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , встановленого ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2016 року із виправленнями, внесеними ухвалою суду від 23.02.2017 року про виправлення, то забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження, реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Отже, заходи забезпечення позову, за своєю правовою суттю - є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Згідно ч.ч.7,8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1,2 ст. 273 ЦПК України).

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2019 року набирає законної сили з дня винесення судом апеляційної інстанції постанови за результатами його перегляду, позов ОСОБА_1 задоволений частково, тому підстави для скасування заходів забезпечення позову на час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

Таким чином, рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, при повному встановленні обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України судовою колегією не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 18 липня 2019 року.

Головуючий - О.Ю. Тичкова

Судді: А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний