Справа № 442/791/18 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/420/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

Гринди Р.М. - представника відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , як головного директора газети «Гомін Галичини», Приватного підприємства «Інфо-Промінь», як засновника Обласної рекламно-інформаційно-пізнавальної газети «Гомін Галичини», та Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Високий замок», як засновника і видавця газети «Високий Замок», про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, в якому просив:

«2. Визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права і свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_2 та його сім`ї, відомості поширені відносно нього у газеті «Гомін Галичини» (реєстраційне свідоцтво НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 за січень-лютий, у статті із назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3.» (автор ОСОБА_5 ) та на інтернет-сторінці газети за адресою: АДРЕСА_1.

3. Зобов`язати відповідачку спростувати відомості, поширені нею у газеті «Гомін Галичини» (реєстраційне свідоцтво НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_1 за січень-лютий, у статті із назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3.» і автор ОСОБА_5 ) та на інтернет-сторінці газети за адресою: АДРЕСА_1 : шляхом розміщення на тій же сторінці газети «ІНФОРМАЦІЯ_2» та на інтернет-сторінці видання таким же шрифтом такого ж формату як і вказана стаття публікацію такого змісту:

«Редакція газети « Гомін Галичини» спростовує як таку, що НЕ відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_2 та його сина і сім`ї, інформацію поширену відносно нас у статті із назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3.» у номері газети за січень-лютий та на інтернет-сторінці газети за адресою: АДРЕСА_1 у назві статті «ІНФОРМАЦІЯ_3.» та абзацах а повністю у всьому тексту газети.

Редакція газети «Гомін Галичини» приносить свої вибачення ОСОБА_2 та його сину і сім`ї за поширення недостовірної інформації.»

Вказане спростування опублікувати не пізніше п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили та із виказанням назви суду, дати рішення суду та номеру справи.

4. Зобов`язати відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий Дім «Високий Замок», засновника і видавця газети «Високий Замок» спростувати як таку, що НЕ відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_2 та його сина і сім`ї, інформацію поширену відносно нас у газеті «Високий Замок» плюс -ДРОГОБИЧЧИНА, зокрема у статті із назвою «Якщо згуртуємось, зберемо 600 тис. грн. - ОСОБА_16 ходитиме!».

5. Стягнути з відповідача № 1 ( ОСОБА_5 ) - 100 000 грн. моральної шкоди.

6. Стягнути з відповідача судові витрати».

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач є рідним батьком для ОСОБА_9 та рідним дідусем ОСОБА_10 .

Звернутися до суду позивача змусила публікація в газеті « Гомін Галичини» за ІНФОРМАЦІЯ_4, в мережі Інтернет та публікація у «Високому Замку» Дрогобиччина статті під називаю «ІНФОРМАЦІЯ_2» (автор ОСОБА_5). У вказаній статті зазначено: « Тато ОСОБА_16, ОСОБА_12 , бувший співробітник Дрогобицької міліції, з яким мама ОСОБА_16 вимушена була розлучитися через чисельні знущання над нею та дитиною, зловживання алкоголем, асоціальний спосіб життя і його дідусь ОСОБА_13 нажаль не розуміють, що Василькові потрібна допомога, тому створюють такі умови, щоб припинити збір коштів на лікування дитини».

Також в додатку до газети « Високий Замок» «Високий Замок плюс Дрогобиччина» від ІНФОРМАЦІЯ_5 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_6», редакцією газети, без дозволу рідного батька поширено конфіденційну інформацію, «яка не відповідає дійсності та принижує його честь, гідність і ділову репутацію, як рідного дідуся ОСОБА_14 ». Зокрема, у цій статті зазначено: «Рідні … збирають гроші на лікування ІНФОРМАЦІЯ_16…Сім`я маленького Дрогобиччанина просить фінансової підтримки у всіх небайдужих».

Позивач вважає, що вище наведена інформація є недостовірною, а її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію (т.1, а.с. 3-7).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (т.1, а.с. 236-239).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права.

Вважає помилковими висновки суду про те, що журналістські вислови, які були предметом позовних вимог, є оціночними судженнями, оскільки такі є «особистими образами», а також помилковими висновками про те, що «публікація не стосується позивача, оскільки позивач є батьком свого сина і є дідусем онука якого опозорила морально автор статті» (т.2, а.с. 2-6).

На клопотання апелянта ОСОБА_2 від 01 квітня 2019 року апеляційний розгляд справи було відкладено на 15 липня 2019 року (т.2, а.с. 50, 52).

Апелянт, будучи повторно своєчасно (16.04.2019 року) належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (т.2, а.с. 54, 58), 15 липня 2019 року повторно в судове засідання не з`явився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника відповідачки ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76).

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" міститься роз`яснення про те, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (п.4).

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та (як вбачається зі змісту, як позовної заяви, так і апеляційної скарги) визнається самим позивачем, що публікації, які стали приводом та підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, стосувалися поведінки та морального обліку ОСОБА_15 , сина позивача (а не самого позивача), який є дорослою право- та дієздатною особою.

В той же час, ОСОБА_12 не уповноважував позивача на звернення до суду за захистом його ( ОСОБА_15 ) порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України): доказів про це позивачем до суду подано не було і такі у матеріалах справи відсутні.

В публікаціях, зміст яких є предметом позовних вимог, саме син позивача (апелянта) фігурує, як особа, морально-ділові якості якого, як батька малолітньої дитини, яка потребує серйозного лікування, однак який «не розуміє, що Василькові потрібна допомога», автор цих публікацій ставить під сумнів.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що наведене у згаданих публікаціях є лише оціночними судженнями, які лише опосередковано стосуються особи позивача (лише як батька дорослої та дієздатної особи, яка є фігурантом цих публікацій), та способом реалізація права на свободу слова, оскільки вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень: вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2018 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 25 липня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.