Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Калашніковій Л.Д., Філіпповій О.В.,

Мишак І.Ю., Горбані О.В., Артюшенко К.С., Гальчинській А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Ванджурака Р.В.,

відповідача-1 ОСОБА_2 ,

представника відповідача-1 - адвоката Гурез І.О.

відповідача-2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 , про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як занного представника неповнолітнього ОСОБА_4 , з позовом, в якому просить: 1) вселити її в квартиру АДРЕСА_1 ; 2) встановити порядок користування даною квартирою шляхом виділення позивачу в користування кімнати житловою площею 12,4 кв.м., а відповідачам - кімнату житловою площею 17,4 кв.м., залишивши у загальному користуванні - кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню.

Позов мотивований тим, що рішенням Подільського районного суду м.Києва від 10.09.2014 р. за позивачем визнано право власності на 1/3 частину 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1 . Але відповідачі заперечують проти її проживання в даній квартирі не впускають до неї. Посилаючись на порушення своїх прав як власника, просить в судовому порядку захистити їх.

Провадженні у справі відкрито ухвалою від 07.12.2016 р. (суддя Шаховніна М.О.).

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 24.03.2017 р. матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М.

Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.), справа розглянута в порядку загального позовного провадження.

Письмові відзиви на позовну заяву відповідачами не подано.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, наведених в позові, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Позивач додала, що має намір проживати у вищевказаній квартирі.

Відповідачі заперечували в судовому засіданні проти задоволення позову, посилаючись на те, що частка власності не відповідає розміру кімнати, яку просить виділити позивач. Крім того відповідач-2 додала, що на теперішній час у вищевказані квартирі проживає відповідач-1 зі своєю сім`єю, де є 2 малолітні дитини, займаючи одну кімнату, а вона зі своїм неповнолітнім сином займає другу кімнату. Стверджує, що позивач зі своїми двом малолітніми дітьми не зможе проживати у даній квартирі, при цьому вважає, що вона може проживати там, де мешкає зараз.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м.Києва від 10.09.2014 р., що набрало законної сили 17.11.2014 р., було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Даним рішенням за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом визнано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (справа № 758/1961/14-ц).

Матеріалами справи підтверджено, що на час розгляду справи співвласниками вищевказаної квартири є: позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який належить право власності на 1/3 частину на підставі вищевказаного рішення суду; відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н. , якому належить право власності на 1/3 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.11.2018 р., виданого Третьою державною нотаріальною конторою за реєстром № 3-797; неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , законним представником якого є відповідач ОСОБА_3 , якому належить право власності на 1/3 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.11.2018 р., виданого Третьою державною нотаріальною конторою за реєстром № 3-800. Право власності сторін у справі зареєстровано у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні встановлено, підтверджено документами та визнається сторонами, що спірна квартира складається з 2-х ізольованих кімнат, загальна площа - 51,3 кв.м, житлова площа - 29,8 кв.м (1 кімната - 12,4 кв.м, 2 - 17,4 кв.м).

Позивач у справі та її малолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не зареєстровані у вищевказані квартирі. Відповідач ОСОБА_3 та її неповнолітній син також не зареєстрований у вищевказаній квартирі.

Сторони визнали та підтвердили, що в даній квартирі зареєстровані та проживають: відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зі своїми малолітніми дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , займаючи кімнату житловою площею 17.4 кв.м; а відповідач ОСОБА_3 зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають без реєстрації, займаючи кімнату 12,4 кв.м.

Спір між сторонами виник з приводу того, що сторона відповідачів заперечує проти проживання позивача у вказані квартирі, посилаючись на неможливість проживання сімей всіх трьох співвласників у цій 2-кімнатній квартирі.

Дана обставина не оспорюється відповідачами та зумовила звернення позивача з вищевказаним позовом.

Статтею 41 ч.4 Конституції України, статтею 321 ч.1 ЦК України передбачена непорушність права власності, в т.ч. те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч.ч.1, 2, 3, 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої статті 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.11.2014 р. позивач ОСОБА_1 зверталась до Подільського РУ ГУ МВС України в місті Києві із заявою, що її не впускають до вищевказаної квартири. Висновком органу внутрішніх справ від 15.12.2014 р. № 20824 підтверджено, що виходом разом з працівником міліції двері заявникові ніхто не відкрив, заявнику зазначено про вирішення питання в порядку цивільного судочинства.

Згідно листа Київського БТІ від 14.09.2016 р., яким було розглянуто звернення ОСОБА_1 , повідомлено про те, що під час виходу 24.11.2014 р. при виконанні замовлення не надано доступ для обстеження вищевказаної квартири.

Допитані у судовому засіданні як свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили в судовому засіданні факт того, що відповідачі не впускають позивача до квартири, в т.ч. із техніком БТІ.

У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність фактів, повідомлених свідків, оскільки обставини, ними повідомлені підтверджуються вищевказаними письмовими доказами.

На спростування доводів позивача відповідачі не надали суду доказів, котрі б спростували факт здійснення перешкод у користуванні спірною квартирою.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлений факт, що відповідачі після набуття позивачем права власності на 1/3 частину вищевказаної квартири створюють перешкоди позивачеві в користуванні даною квартирою. А відтак право позивача, як власника 1/3 частини спірної квартири, на користування своєю власністю підлягає судовому захисту шляхом вселення до вказаної квартири.

Суд не погоджується із запереченнями відповідачів в цій частині про неможливість сумісного проживання співвласників, оскільки вони не засновані на законі.

Таким чином, вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги позивача про встановлення порядку користування квартирою, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.358 ч.3 ЦК України кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно роз`яснень у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що має намір проживати у даній квартирі.

Виходячи із часток власності кожного із співвласників, враховуючи житлову площу спірної квартири, частка житлової площі, що припадає на позивача у спірній квартирі, складає приблизно 9,9 кв.м (29,8 : 3). Таким чином, по порядку користування кімнатами, який пропонує позивач (виділити кімнату площею 12,4 кв.), він просить виділити йому на 2,5 кв.м більше за його частки житлової площі, що таким чином, відповідно, зменшує частку житлової площі відповідачів, що є значним відхиленням від часток співвласників. Крім того, відповідачі по справі є не членами однієї сім`ї, а тому виділення їм однієї кімнати площею буде суперечить житловому законодавству.

Тим самим, суд погоджується із запереченнями сторони відповідачів в цій частині.

Судом відмовлено у призначенні судової будівельно-технічної експертизи, яка була заявлена відповідачами, оскільки питання, які ставить сторона відповідача, відносяться до обставин, які підлягають з`ясуванні саме при фактичному розподілі майна, тобто розподілі нерухомості співвласників в натурі. Питання, які підлягають встановленню судом в межах заявлених позовних вимог, не потребують спеціальних знань, оскільки 2-кімнатна квартира в багатоповерховому будинку не підлягає розподілу в натурі, і висновок по заявленій відповідачами експертизі не буде мати правового значення для встановлених судом обставин саме при визначенні порядку користування житловим приміщенням.

З огляду на викладені норми чинного законодавства та виходячи із загальної житлової площі вказаної квартири, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що проживають у квартирі, розміру частки жилої площі, що припадає на одну особу, суд дійшов висновку про те, що запропонований позивачем порядок з виділенням йому одному у користування меншої кімнати, а відповідачам - більшої, є безпідставним та таким, що порушує право власності відповідачів. А відтак в цій частині позовних вимог слід відмовити.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частиковому задоволенню.

На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України керуючись п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), що діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до квартири АДРЕСА_1 .

В частині позовних вимог про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова