ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/1974/17

Головуючий у першій інстанції - Карапиш Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/894/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.

секретар: Поклад Д.В.,

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 04 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, (суддя Карапиш Т.В.), ухвалене о 17 год. 17 хв. у м. Ічня , повний текс рішення складено 12 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала із відповідачем в зареєстрованому шлюбі із 06 серпня 2011 року, який на підставі рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року розірвано. 18 серпня 2016 року за час перебування в шлюбі ОСОБА_2 , з відома ОСОБА_1 , уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № 720901. 14 лютого 2017 року між ОСОБА_2 , ТОВ «АВТО ПРОСТО» та АТ «Українська автомобільна Корпорація» було укладено договір № 214109-Y04262, згідно якого відповідач отримав у власність автомобіль марки ЗАЗ-FORZA НОМЕР_1, який був переданий останньому 16 лютого 2017 року згідно Акту № 214109- Y04262 передачі - прийняття автомобіля. В період з 18 серпня 2016 року по 08 вересня 2017 року сторонами за даний автомобіль згідно вищевказаного договору було сплачено 99951 гривню 73 копійки. Транспортний засіб - автомобіль марки ЗАЗ-FORZA НОМЕР_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Після розірвання шлюбу він залишився відповідачу ОСОБА_2 , повна вартість якого на даний час не виплачена. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, а спільне володіння та користування автомобілем є неможливим, вважає за необхідне здійснити виділення належної їй частки із майна шляхом присудження грошової компенсації вартості 1/2 частки сплаченої за договором про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № 720901 за період перебування в шлюбі в розмірі 49975 гривень 87 копійок.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 04 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до переліку платежів 99951 гривня 73 копійки - це кошти, сплачені за частину майна - автомобіля марки ЗАЗ-FORZA НОМЕР_1, яке фактично перебуває у третьої особи ТОВ «АВТО ПРОСТО», хоча відповідно до акту прийому-передачі та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу являється власністю одного із подружжя ОСОБА_2 . Таким чином суд бере до уваги поділ неподільного майна - автомобіля марки ЗАЗ-FORZA НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 . Тобто поділу підлягає конкретне майно, у тому числі і їх боргові зобов`язання, а не окрема його частина. В даному ж випадку частина коштів сплачена за придбання автомобіля марки ЗАЗ-FORZA НОМЕР_1 в інтересах сім`ї відповідно до договору про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № 720901 за час перебування подружжя в шлюбі. А тому враховуючи те, що до суду інших позовних вимог ОСОБА_1 не було заявлено, суд вважає останній в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки сплаченої за договором про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № 720901 за період перебування в шлюбі в розмірі 49975 гривень 87 копійок відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції , встановивши обставини справи зробив неправильні висновки, стосовно обов`язковості врахування боргових зобов`язань при стягненні грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, оскільки з такими позовними вимогами може звернутись до суду відповідач, якому залишився автомобіль, а не позивачка. Позивачка вважає, що судом не вірно застосовані норми матеріального права, оскільки предметом її позову було виділення частки із майна, що є у спільній власності, а не припинення права на частку у спільному майні, яке передбачає обов`язковість внесення на депозитний рахунок суду компенсації вартості частки в майні. Також за позицією ОСОБА_1 судом порушено вимоги ст. 4 ЦПК України, яка регулює право особи на звернення до суду за захистом порушених прав і не передбачає права на звернення до суду за захистом порушених обов`язків. Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення, суд вийшов за межі позовних вимог чим порушив вимоги ст.13 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. ОСОБА_2 вважає, що суд в своєму рішенні вірно виходив з того, що поділу підлягає конкретне майно, у тому числі боргові зобов`язання, а не окрема його частина. Відповідач вважає, що судом першої інстанції при постановленні рішення суду були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2011 року, який було розірвано рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року (а.с.10-12).

За час перебування в шлюбі відповідач ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 18 серпня 2016 року уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № 720901 (а.с.13-17).

Ст. 1 Розділ 1 даного Договору передбачає, що предметом договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання Автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему Авто Так.

Згідно ч. 2.1 ст. 2 Розділу 2 Договору поточна ціна автомобіля є критерієм - основою для розрахунку розміру періодичних платежів, винагороди товариства та інших платежів, передбачених договором, протягом всього існування групи, та повідомляється АВТО ПРОСТО постачальником.

При укладенні договору у відповідності до ст. 1.6 Розділу 2 відповідачем було сплачено винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Авто Так та формування групи у розмірі 7128 грн.

Частина 2.3 ст. 2 Розділу 2 Договору вказує, що учасник зобов`язаний повністю сплатити всі платежі та щомісячну винагороду згідно з графіком внесків.

Стаття 5 Розділу 2 Договору передбачає, що учасник, який належним чином виконує свої зобов`язання за даним договором, отримує автомобіль через визначені договором механізми надання права на отримання автомобіля. АВТО ПРОСТО зобов`язується повідомити учасника про надання Права на отримання автомобіля та повідомити строк та порядок оформлення документів отримувачем автомобіля для передачі товару (повідомлення про надання права на отримання).

14 лютого 2017 року між ОСОБА_2 , ТОВ «АВТО ПРОСТО» та АТ «Українська автомобільна Корпорація» було укладено договір № 214109-Y04262, згідно якого відповідач отримав у власність автомобіль марки ЗАЗ-FORZA НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , який був переданий останньому 16 лютого 2017 року згідно Акту № 214109- Y04262 передачі - прийняття автомобіля (а.с.18-23).

Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору продавець (АТ «Українська автомобільна Корпорація») зобов`язується передати у власність отримувача ( ОСОБА_2 ), а платник (ТОВ «АВТО ПРОСТО») оплатити продавцеві вартість автомобіля на умовах цього договору.

Пункт 3.1 договору передбачає, що право власності на автомобіль переходить від продавця до отримувача з моменту державної реєстрації автомобіля в уповноважених державних органах та оформлення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль.

Згідно наданого позивачкою переліку платежів, здійснених за договором № 720901, сторонами було сплачено 99951 гривню 73 копійок (а.с.25). З інформації, наданої ТОВ «АВТО ПРОСТО», за період з 18 серпня 2016 року по 13 вересня 2017 року відповідачем було сплачено 26 періодичних платежів на суму 46584 гривні 13 копійок - це кошти в оплату автомобіля (а.с.113-115).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2017 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_1 було укладено договір поруки (а.с.69).

ОСОБА_2 продовжує сплачувати кошти за автомобіль та виконує умови договору самостійно.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки позивачки у неподільному майні, що є спільною сумісною власністю подружжя у розмірі 49975,87 грн посилаючись, як на підставу для задоволення позовних вимог на вимоги ст. 364 ЦК України.

Частиною першою статті 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою-другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Ооскільки автомобіль, за змістом статті 183 ЦК України є неподільною річчю, виділення його часток у володіння кожного із співвласників є неможливим та не вирішить спору щодо цього майна, то в даному випадку поділу підлягає вартість такого автомобіля.

ОСОБА_1 просила суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Аналізуючи обставини справи, надані сторонами докази та враховуючи характер спірних правовідносин, норми права які їх регулюють, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору. Суд першої інстанції вірно виходив з того, що майном яке є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_6 у розумінні норм ст.61 СК України є автомобіль марки ЗАЗ-FORZA НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , який і підлягає поділу з дотриманням норм Сімейного кодексу України. Не можуть бути об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача грошові кошти, які сплачені на виконання договору від 18 серпня 2016 року укладеного ОСОБА_2 із Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № 720901, оскільки вказані кошти є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», як продавця товару, а саме автомобіля. Стягнення грошової компенсації за частку у спільній власності можливе лише після її фактичного виділення з урахуванням обставин справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про вихід суду за межі позовних вимог та порушення ст. 4 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки суд вирішив спір на підставі норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі (що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції, які не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 04 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 22 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: