Провадження № 2/641/762/2019 Справа № 641/9337/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді- Колодяжної І.М.

за участю секретаря Ягодіній М.С.

справа №641/9337/18

за участю:

представника позивача - Сугачової Н.Л.

відповідачів- ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні , володінні та розпорядженні власністю ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом , в якому просить відповідачів усунути перешкоди в користуванні , володінні та розпорядженні позивачем квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідачів надати позивачу ключі від вхідних дверей у спірну квартиру і забезпечити вільний доступ до житлового приміщення.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 23.10.2002 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , крім нього у квартирі зареєстрованих осіб немає, але фактично квартирою користуються відповідачі. Ѕ частка спірної квартири належить позивачу на праві спільної часткової власності згідно свідоцтва про право власності на житло, видане 10.01.1999 року Ц (відділу) ПДЖФ Управління комунального майна та приватизації ГОЕКМ Виконавчого комітету ХМР за р. №3-99-15628. Інша Ѕ частка квартири згідно цього ж свідоцтва належала матері позивача ОСОБА_4 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі Договору про поділ нерухомого майна (квартири), що є спільною сумісною власністю, посвідченого 09.09.2006 року приватним нотаріусом ХМНО Лисих А.І. за реєстровим № 2079, квартира поділена між позивачем і матір`ю, частки співвласників у праві спільної власності були визначені рівними (по 1/2 частці за кожним), право спільної сумісної власності припинено, а замість цього кожний співвласник набув право спільної часткової власності на вказану квартиру. Договір також має державну реєстрацію, яка відбулася 26.09.2006 року за № 15398457.Пунктом 7 вищевказаного договору прямо передбачено, що він є невід`ємною частиною Свідоцтва про право власності на житло. 06.10.2006 року мати позивача уклала договір довічного утримання з братом позивача - відповідачем ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лисих Л.І. за реєстровим № 2308 .Постановою прокуратури м. Харкова від 14.10.2009 року у межах розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 , який і до того був неодноразово судимий за скоєння злочинів, пов`язаних зі зловживанням наркотиків, на половину квартири, яка належала йому за правом власності, були накладені арешт та заборона реєстрації та перереєстрації квартири на третіх осіб. ОСОБА_2 з 20.10.2009 року перебував під вартою і утримувався в умовах Харківського слідчого ізолятора, а під час цього, у січні 2011 року, його на той час співмешканка, ОСОБА_1 разом зі своїм малолітнім сином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без дотримання встановленого законом порядку з дозволу свого співмешканця ОСОБА_2 зламала замки, вселилася до квартири і почала чинити позивачу усілякі перешкоди у користуванні власністю. Квартира знаходиться в антисанітарному стані, її не ремонтують і не слідкують за технічним станом. Усі ці обставини були предметом розгляду Комінтернівським районним судом м. Харкова цивільної справи № 2-3165/11, провадження № 2/2020/460/2012, за позовом до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету ХМР, про усунення перешкод, вселення, виселення, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, рішення про часткове задоволення позовних вимог по якій відбулося 19.03.2012. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.05.2012 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.03.2012 року залишено без змін. Проте, 08.10.2015 року після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 з її дитиною повернулися в квартиру, знов зламали замки і позбавили позивача права доступу до житлового приміщення. На цей час право власності на 1/2 частину квартири згідно свідоцтва № АДРЕСА_3 від 15.06.2018 року, виданого приватним нотаріусом ХМНО Товстолужською О.В., переоформлено з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 . Незважаючи на те, що перешкоди, які чинили позивачу відповідачі, були усунені судовим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.03.2012 року з подальшим примусовим виконанням цього рішення, позивач знов не може увійти в квартиру, і з вини відповідачів доступ до житла для нього закритий.Позивач неодноразово намагався отримати будь-які пояснення від відповідачів з приводу їхньої протиправної поведінки, наполягав надати йому вільний та безперешкодний доступ в квартиру, забезпечити комплектом ключів від вхідних дверей і припинити вчиняти перешкоди у користуванні частиною його власності, але вони відмовляються виконувати його законні вимоги, на зв`язок не виходять, змінили номери мобільних телефонів і таким чином уникають спілкування. Позивач неодноразово приїжджав до квартири, дзвонив у двері, спілкувався із сусідами, але відповідачі нібито цього не помічають. Спочатку, ще у грудні 2017 року, з приводу бездіяльності судово-виконавчої влади і негайного примусового виконання конфіскації майна позивач звертався зі скаргами до Головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України, прокурора Харківської місцевої прокуратури № 5, начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районам м. Харкова ГТУЮ в Харківській області . На початку 2018 року позивач звернувся до Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області , після чого отримав відповідь за № 07.02- 10/К-6 від 09.01.2018 року. Нарешті саме позивач домігся виконання вироку суду у частині конфіскації майна засудженого ОСОБА_2 20.08.2018 року позивач з приводу свого порушеного права на квартиру змушений був звернутися з письмовою заявою до начальника Комінтернівського ВП ГУНП України в Харківській області з проханням вжити заходів до винуватців порушеного права позивача , відновити його і забезпечити йому вільний доступ до квартири АДРЕСА_1 , але отримав лише відписку за № 21689/119-62/01/11/-2018 від 20.08.2018 року за підписом начальника Слобідського ВГУ НП в Харківській області Торопова С.М. про «відсутність достатніх обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення». 30.10.2018 позивач вдруге звернувся до ДОП СП ПП Слобідського відділу поліції ГУНП в Харківській області про вжиття заходів до ОСОБА_1 , яка не надає доступу до квартири АДРЕСА_1 , і отримав чергову відписку, про, нібито, неможливість при неодноразових виходах поліції перевірити обставини справи, встановити і опитати мешканців квартири. Довгі роки позивач змушений тулитися в квартирі своєї дружини і не може скористатися своїм правом власності. Усі скарги позивача залишаються без уваги, а посадові особи, в межах компетенції яких знаходиться вирішення цього питання, нічого не роблять. Так, у відповідності з положеннями ст. 362 ЦК України про переважне право купівлі частки у спільному майні 14.08.2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Літвінової Я.М. з проханням передати ОСОБА_1 заяву про намір продажу належної йому 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .14.10.2018 року приватний нотаріус ХМНО Літвінова Я.М. посвідчила цю заяву і рекомендованими листами з повідомленням про вручення поштового відправлення передала її ОСОБА_1 за місцем її реєстрації в АДРЕСА_4 та за місцем фактичного проживання останньої в АДРЕСА_2 , зазначивши, що відповіді у встановлений у заяві строк (місяць з моменту одержання листа) не надійшли.

Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду , відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження .

14 березня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , в якому відповідач зазначила, що вона є власником Ѕ частини спірної квартири , іншим власником Ѕ частини квартири є позивач, який є братом її чоловіка відповідача по справі - ОСОБА_2 . Спірна квартира є постійним місцем мешкання відповідачів. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у зазначеній квартирі ,у зв,язку з чим викладена в позові інформація про відсутність зареєстрованих осіб , окрім позивача не відповідає дійсності. Іншої нерухомості відповідачі на праві власності не мають. Крім того, позивач пред,являє позовні вимоги до ОСОБА_2 , який на теперішній час не є власником спірної квартири. Житлова площа квартири складає 30.50 кв.м. , має дві житлові кімнати ,які є суміжними , кімната площею 19.0 кв.м є прохідною, що ускладнює здійснення двома співвласниками належного їм права власності. Вселення позивача в квартиру без надання йому конкретного житлового приміщення є неможливим , бо викличе непорозуміння та порушення прав відповідача ОСОБА_1 ,як співвласника квартири. Крім того, відповідач зазначила, що вона не перешкоджала позивачу у користуванні квартирою, зазначені ним обставини про перешкоджання відповідачем ОСОБА_1 у здійсненні права власності позивачем до суду не надано. Також відповідач не перешкоджає реалізації наміру позивача продати Ѕ частину квартири. Як зазначає позивач у позові , він постійно мешкає в квартирі своєї дружини , що на думку відповідача ОСОБА_1 , пов,язано не з наявністю будь-яких перешкод з її боку , а саме з неможливістю мешкати у Ѕ частині спірної квартири. Окрім того , у позовній заяві від свого імені позивач вказує на обставини ,які порушують честь і гідність відповідачів, і не мають ніякого відношення до справи про усунення перешкод у користуванні , володінні та розпорядженні власністю. Позивач будь-яких витрат по утриманню спірної квартири не несе , участі у виплаті комунальних платежів не приймає. Відповідач ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити .

Відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечували , просили відмовити у його задоволенні, доводи зазначені у відзиві на позов ОСОБА_1 підтримали.

Суд, вислухавши вступне слово учасників процесу, дослідивши докази в їх сукупності , прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

У відповідності до ст.ст.12,13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом за клопотанням учасників провадження. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справі не є обов`язком суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення , ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що Ѕ спірної квартири належить позивачу на праві спільної часткової власності згідно свідоцтва про право власності на житло, видане 10.01.1999 року Центру (відділу) ПДЖФ Управління комунального майна та приватизації ГОЕКМ Виконавчого комітету ХМР за р. №3-99-15628. 1/2 частка квартира згідно цього ж свідоцтва належала матері позивача ОСОБА_4 .

Відповідно до договору про поділ нерухомого майна (квартири), що є спільною сумісною власністю, посвідченого 09.09.2006 року приватним нотаріусом ХМНО Лисих А.І. за реєстровим № 2079, квартира поділена між позивачем ОСОБА_3 і матір`ю ОСОБА_4 , частки співвласників у праві спільної власності визначені рівними (по 1/2 частці за кожним), право спільної сумісної власності припинено, а замість цього кожний співвласник набув право спільної часткової власності на вказану квартиру.

Як вбачається з матеріалів справи 06.10.2006 року мати позивача ОСОБА_6 уклала договір довічного утримання з братом позивача - відповідачем ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лисих Л.І. за реєстровим № 2308 .Відповідно до умов якого ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ,взамін чого ОСОБА_2 зобов,язався надавати відчужувачу довічне матеріальне забезпечення.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 березня 2012 року ОСОБА_3 усунуто перешкоди у користуванні Ѕ часткою квартири АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2012 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 березня 2012 року залишено без змін.

20.06.2012 року Комінтернівським районним судом м. Харкова згідно рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.03.2012 року видано виконавчий лист .

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Основ,янському та Слобідському районах міста Харків ГТУЮ від 30.01.2018 року накладено на арешт на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , при примусовому виконанню виконавчого листа Ленінського районного суду м. Харкова про конфіскацію майна засудженого ОСОБА_2

Судом встановлено , що на теперішній час право власності на 1/2 частину квартири згідно свідоцтва № 991 від 15.06.2018 року, виданого приватним нотаріусом ХМНО Товстолужською О.В., переоформлено на ОСОБА_1 , що також підтверджується копією відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстровий номер об,єкта нерухомого майна 101).

Як вбачається з матеріалів справи позивач через приватного нотаріуса ХМНО Літвінову Я.М. повідомляв відповідача ОСОБА_1 про продаж його частки спірної квартири.

Згідно листа позивач 20.08.2018 року звертався до Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області з заявою про усунення йому перешкод у користуванні власністю зі сторони ОСОБА_1

Листом Слобідський ВП ГУНП в Харківській області повідомив позивача , що за його заявою від 20.08.2018 року проведена перевірка в порядку ЗУ «Про звернення громадян», у зв,язку з відсутністю в них достатніх обставин ,які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з довідки , затвердженої начальником Слобідського ВП ГУН у Харківській області від 27.11.2018 року ОСОБА_7 зверталася до ЧЧ ВП з заявою про вжиття заходів до ОСОБА_1 ,яка не надає їй доступу до квартири АДРЕСА_1 ,власником Ѕ частки ,якої є ОСОБА_3 При розгляді матеріалу здійснювались неодноразові виходи за даною адресою, з метою встановлення осіб мешканців даної квартири, опитування їх та встановлення додаткових обставин , однак двері квартири ніхто не відчинив.

Відповідно до довідки з Ресєтру територіальної громади міста Харкові від 14.12.2018 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані : позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Стаття 319 ЦК України визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У відповідності до норм ст. 391 ЦК України, яка регламентує захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Згідно до роз`яснення пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності, чи законного володіння зі сторони відповідача.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, згідно з ст. 391 ЦК України.

Відповідно до положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Отже, аналізуючи вищевикладені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи належні, допустимі та достовірні докази, той факт що позивачем та відповідачу ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 та встановлений факт, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні даною квартирою позивачу , то суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,5,13,76-83,141,265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні , володінні та розпорядженні власністю задовольнити .

Усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні , володінні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надати йому ключі від вхідних дверей у дану квартиру і забезпечити вільний доступ до житлового приміщення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , код НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , код НОМЕР_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , код НОМЕР_3 , адреса реєстрації : АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 03 липня 2019 року.

Суддя: І. М. Колодяжна