ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» липня 2019 року

м. Харків

справа № 643/9177/18-ц

провадження № 22ц/818/3601/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2018 року в складі судді Довготько Т.М.

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вона, її дочка ОСОБА_3 , її неповнолітній онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також її колишній чоловік ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .

Вказала, що шлюб з ОСОБА_2 розірвано 24 квітня 1997 року, та з січня 2005 року він не мешкає у зазначеній квартирі, його речей в квартирі немає, ніяких відносин вони не підтримують.

Зазначила, що участі в оплаті платежів за квартиру ОСОБА_2 не приймав та не приймає, квартирою не цікавиться, відсутній в ній понад 13 років без поважних причин.

Вказала, що нарахування платежів за квартиру здійснюється з урахуванням реєстрації у ній відповідача, та вона вимушена їх сплачувати, а також позбавлена можливості оформити субсидію.

Просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено; визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що спірна квартира не приватизована та Харківська міська рада, яка є її власником і діє в якості представницького органу територіальної громади міста Харкова, зобов`язана виконувати обов`язок щодо здійснення державного контролю за схоронністю та збереженням житлового приміщення, проте, її не залучено до участі у справі; що факт не проживання відповідача понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними та достатніми доказами, а підтверджується лише особистими поясненнями позивача та показаннями свідків, які не можна покласти в основу судового рішення; що надані позивачем акти про не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців, не посвідчені належним чином балансоутримувачем будинку, що є незаінтересованим суб`єктом у даних правовідносинах; що надані листи Комунального підприємства «Жилкомсервіс» та Московського ВП ГУНП в Харківській області не свідчать про доведеність факту не проживання відповідача понад шість місяців у спірній квартирі; що не надано доказів того, хто саме на теперішній час здійснює оплату комунальних послуг за користування спірною квартирою, оскільки з наданих позивачем квитанцій це не вбачається; що немає доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідача тощо; що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, порушить його конституційне право на житло.

16 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що нею подані належні та переконливі докази того, що її колишній чоловік відсутній в спірній квартирі з 2005 року без поважних причин. По теперішній час ніякої інформації щодо місцезнаходження її колишнього чоловіка або зацікавленості з його боку спірною квартирою не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, вибув з неї добровільно та не підтримує зв`язку з житлом, отже, вимоги позивача підлягають задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна квартира АДРЕСА_1 не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова.

З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку дільниці №37 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» №1125 від 17 червня 2016 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 - з 07 лютого 1996 року, ОСОБА_1 - з 07 лютого 1996 року, їхня дочка ОСОБА_3 - з 02 серпня 2000 року та онук ОСОБА_4 - з 02 липня 2010 року. Особовий рахунок відкрито на ОСОБА_2 (а. с. 9).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 24 квітня 1997 року (а. с. 7).

З листа заступника директора Комунального підприємства «Жилкомсервіс» № 12095/2/0705 від 04 липня 2018 року вбачається, що від ОСОБА_2 за період з 2007 року по теперішній час до дільниці № 37 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» звернень щодо квартири АДРЕСА_1 , не надходило (а. с.10).

Як вбачається з повідомлення Московського ВП ГУНП в Харківській області від 20 червня 20118 року, ОСОБА_2 до органів Національної поліції України, за період часу з 2005 року по теперішній час за фактами перешкоджання йому у здійсненні права на мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , не звертався (а. с. 11).

З актів, складених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які є мешканцями будинку АДРЕСА_1 , від 15 травня 2018 року та 10 липня 2018 року, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає з січня 2005 року по теперішній час, його речі в квартирі відсутні (а. с. 12, 13).

У матеріалах справи містяться копії квитанцій, надані позивачем на підтвердження сплати нею за комунальні послуги щодо спірної квартири (а. с. 14-26).

Договір про користування електричною енергією №4125182 від 14 липня 2005 року щодо спірної квартири укладено між ОСОБА_1 та Акціонерною компанією «Харківобленерго» (а. с. 65), акт первинного опломбування квартирних засобів обліку холодної і гарячої води від 13 жовтня 2008 року також складено за участі ОСОБА_1 (а. с. 66).

Натомість, договір №784/118 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 18 листопада 2005 року укладено між КВЖРЕП №2 Московського району та ОСОБА_2 (а. с. 67).

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивача, не проживає у спірній квартирі з 2005 року. Місце знаходження його їм невідоме, ніхто йому не перешкоджав у проживанні та користуванні квартирою.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , їхня дочка ОСОБА_3 та малолітній онук ОСОБА_4

ОСОБА_2 є колишнім чоловіком ОСОБА_1 , з 1997 року вони розлучені та не підтримують стосунків.

З 2005 року ОСОБА_2 добровільно залишив спірну квартиру, що підтверджується актами та показаннями сусідів, довідками Комунального підприємства «Жилкомсервіс» та органів поліції про відсутність звернень ОСОБА_2 щодо спірної квартири.

Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідача, повернута без вручення за закінченням встановленого строку зберігання.

Відомості про те, що ОСОБА_2 цікавиться спірним житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку відсутні.

Також, не встановлено, що спірну квартиру відповідач залишив вимушено, що йому чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ним вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів його звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено.

Колегія суддів вважає, що акти та показання свідків щодо не проживання відповідача у спірній квартирі більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову.

За таких умов, встановивши, що відповідач не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з 2005 року, яку залишив добровільно, витрат на її утримання не несе, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не звертався, врахувавши, що причини його відсутності понад шість місяців у спірній квартирі є неповажними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року, справа №643/11611/16-ц, провадження №61-27411св18.

Судом апеляційної інстанції не встановлені будь-які докази, що спростовують висновки суду першої інстанції та є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що Харківська міська рада, яка є власником спірної квартири і діє в якості представницького органу територіальної громади міста Харкова, зобов`язана виконувати обов`язок щодо здійснення державного контролю за схоронністю та збереженням житлового приміщення, проте, її не залучено до участі у справі, є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені, і питання про права та обов`язки ради цим судовим рішенням не вирішувалось.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що факт не проживання відповідача понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними та достатніми доказами, він підтверджується лише особистими поясненнями позивача та показаннями свідків, які не можна покласти в основу судового рішення без додаткового письмового підтвердження такої обставини, зокрема, актів про не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців, посвідчених належним чином балансоутримувачем будинку, що є незаінтересованим суб`єктом у даних правовідносинах, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі.

За таких умов, відсутні підстави вважати показання свідків неналежним доказом у справі.

Відсутність посвідчення актів не проживання відповідача у квартирі балансоутримувачем будинку не свідчить про неналежність таких актів як доказів, оскільки законом не встановлено вимог до форми зазначених актів.

Крім того, такі акти оцінюються у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.

Посилання в апеляційній скарзі щодо ненадання доказів того, хто саме на теперішній час здійснює оплату комунальних послуг за користування спірною квартирою, оскільки з наданих позивачем квитанцій це не вбачається, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сплата або несплата за надання комунальних послуг не свідчить про фактичне проживання особи у житловому приміщенні.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач можливо з поважних причин не проживає за вказаною адресою, не доведені, за своїм змістом є лише припущеннями апелянта.

Водночас, за змістом статті 71 ЖК УРСР відсутність за місцем проживання понад шість місяців з поважних причин є підставою для продовження судом строку збереження житла за наймачем за заявою відсутнього, проте, з боку відповідача такої заяви не надходило та відповідних причин поважності своєї відсутності ним не надано.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, порушить його конституційне право на житло, за відсутності даних, що відповідач внаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення втратив своє єдине житло, є необґрунтованими.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не позбавлений права на оскарження заочного рішення суду першої інстанції у передбаченому законом порядку або звернення до суду з власним позовом про захист своїх житлових прав, якщо вважатиме їх порушеними.

Посилання Харківської міської ради на судові рішення суду апеляційної інстанції в аналогічних правовідносинах не можуть бути взяті до уваги, оскільки згідно вимог частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не суду апеляційної інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги Харківською міською радою сплачено судовий збір у розмірі 1057,20 грн.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 24 липня 2019 року.