Справа № 459/1786/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/756/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справі:

головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар Фейір К.О.

з участю представника позивача АТ КБ «Приватбанк»-Жарського І.Р., відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 січня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом. В його обґрунтування послався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.01.2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 2700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому сторони передбачили право банку у будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Умов укладеного договору відповідач належним чином не виконав, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка станом на 30.04.2016 року становить: 26976,02 грн., яка складається з: 2737,75 грн. - заборгованість за кредитом; 19327,51 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3150,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1260,76 грн. - штраф (процентна складова). Просить позов задовольнити, стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.01.2011 року у сумі 23 825,26 грн., яка складається з наступного: 2737 (дві тисячі сімсот тридцять сім) грн. 75 коп. - заборгованість за кредитом; 19327 (дев`ятнадцять тисяч триста двадцять сім) грн. 51 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 (п`ятсот) грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 1260 (одна тисяча двісті шістдесят) грн. 76 коп. - штраф (процентна складова.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 копійок понесених судових витрат.

В решті вимог відмовлено.

Рішення оскаржив відповідач. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу, що наданий позивачем розрахунок не є належним доказом заборгованості, а лише таблицею з відповідними цифрами. Позивач не представив суду виписок із кредитного рахунку, згідно якого можна встановити наявність чи відсутність заборгованості. Крім цього, звертає увагу, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Зазначає, що анкета - заява відповідача підписана 21.01.2011 року та у даній заяві не йдеться про отримання кредиту або отримання кредитної картки, а стоїть галочка навпроти ідентифікація за паспортом, отже жодного кредитного договору немає. Доказів того, що відповідач отримав кредит теж немає. Просить врахувати позиції Верховного Суду з приводу спірних відносин, зокрема у справах №6-2322цс16, № 6-1412цс16 та №489/6514/16ц, скасувати рішення суду та відмовити позивачу в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив про її безпідставність та необґрунтованість. Вказує на те, що відповідач особистим підписом у анкеті-заяві підтвердив, що ознайомлений з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банк», що разом складає кредитний договір та взяв на себе зобов`язання виконувати умови зазначеного договору. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Такі умови відповідачем виконувались неодноразовим погашенням протягом 2011-27.05.2013р., що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку. Щодо строків позовної давності, то Банк вважає, що такий не пропущений, оскільки термін дії картки відповідача за спірним кредитним договором становить 02/15, тобто до 28 лютого 2015 року. Банк звернувся в суд з позовом 13.06.2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11.01.2019 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 27.01.2011 року, відповідач ОСОБА_1 27.01.2011 року отримав кредит у розмірі 2700 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Даний договір був укладений на підставі особистої Заяви відповідача про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг». Відповідач своїм підписом підтвердив згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» та «Тарифами Банку» складає між ним та АТ КБ «Приватбанк» Договір про надання банківських послуг, про що свідчить його особистий підпис у заяві.

Відповідно до п.п.2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач надав згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, що дає право позивачу у будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Тобто, перед укладенням спірного договору відповідач був повідомлений з умовами надання кредитної картки, умовами кредитування та тарифами банку.

За розрахунками позивача, станом на 30 квітня 2016 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 26976, 02 грн., яка складається з: 2737,75 грн. заборгованості за кредитом, 19327,51 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 3150 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина); 1260, 76 грн. штрафу (процентна складова).

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт укладення між сторонами договору про надання кредитного ліміту на платіжну картку, користування відповідачем кредитними коштами, розмір заборгованості відповідає умовам договору та позов подано до суду в межах позовної давності.

Відмовляючи в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Умов та Правил, а також положень статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Суд врахував правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка є обов`язковою для судів. Враховуючи, що позивач не надав розрахунку пені, оскільки наданий розрахунок заборгованості містить загальну суму комісії та пені, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені слід відмовити, стягнувши штраф передбачений Умовами.

Щодо відмови з задоволенні вимоги про стягнення комісії, суд виходив з рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, згідно якого, положення пп.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16, яка згідно з нормами ЦПК України є обов`язковою для судів. Оскільки Умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії, однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу. До того ж сума комісії позивачем окремо не визначена, а зазначена в сукупності з пенею, тому підстави для стягнення комісії відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають вимогам закону.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 висловив свою згоду про укладення кредитного договору у вигляді підписання особистої Заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою та Тарифів Банку, що підтверджується його підписом.

Також, своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «Приватбанк», що свідчить про те, що укладений сторонами кредитний договір відповідає положенням статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

На підставі вказаного договору ОСОБА_1 отримав картку № НОМЕР_1 із встановленим строком дії 02/15. Отримання цієї картки особисто ОСОБА_1 підтверджується сторінками робочого програмного комплексу Банку на яких він сфотографований з отриманою ним карткою.

Відповідач після отримання карти та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг здійснив дії щодо проведення її активації, користувався картою, а також отримував кошти, що підтверджується випискою по карті.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, внаслідок чого у ОСОБА_1 виникла заборгованість. На спростування розрахунку заборгованості, відповідач в силу вимог ст.77-80 ЦПК України не надав жодних доказів.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно Правил користування платіжною картою строк дії картки вказується на лицевій стороні карти (рік та місяць). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного на картці. По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії) якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку, а також за умови наявності на картрахунку грошових коштів для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014р. у справі № 6-14 цс, зазначено, що відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності пропуску позивачем строку позовної давності.

Зокрема ОСОБА_1 з моменту отримання кредиту з 27.01.2011 року по 25.07.2013 року включно, користувався кредитними коштами, нерегулярними платежами погашав проценти по кредиту, такими діями підтвердив факт перебування з банком у кредитних відносинах та факт наявності своїх зобов`язань по поверненню отриманого кредиту, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності не заслуговують на увагу. Крім того, згідно копії витягу з «Приват24» строк дії картки - лютий 2015 року. Із позовними вимогами ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся 13.06.2016, тобто із дотриманням трирічного строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останього дня місяця дії картки, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Тому доводи відповідача щодо пропуску ПАТ КБ «Приватбанк» позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором не знайшли свого документального підтвердження.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем не надано, а відсутність можливості повернути борг не може бути підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 383,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 січня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України .

Повний текст постанови складений 18 липня 2019 року.

Головуючий: Ю.Р. Мікуш

Судді Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк