ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м.Суми

Справа №574/886/18

Номер провадження 22-ц/816/3659/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника адвоката Собину Павла Миколайовича,

на рішення Буринського районного суду Сумської області від 16 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Куцана В.М., в приміщенні Буринського районного суду Сумської області, повний текст судового рішення складено 25 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею та зобов`язати ОСОБА_4 негайно повернути дитину матері.

Свої вимоги мотивує тим, що під час перебування в шлюбі з відповідачем у них народилася дитина дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейне життя не склалося, рішенням Буринського районного суду Сумської області від 03 серпня 2015 року шлюб між ними розірвано. На прохання відповідача, позивач залишила дитину разом з ним та його батьками в с. Сніжки Буринського району Сумської області та переїхала до Київської області для працевлаштування та проживання. Проте, коли вона виявила бажання забрати дочку, відповідач повідомив, що дитину не віддасть. Позивач на даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Від даного шлюбу має дитину сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначає, що відповідач забороняє спілкуватися з дитиною. В свою чергу вона має всі необхідні умови для утримання, забезпечення дитини та бажає виховувати та піклуватись про неї.

Не погодившись з даним позовом, у жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації, в якому просить визначити місце проживання дитини дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним.

Свої вимоги мотивує тим, що у 2014 році відповідач за власною ініціативою покинула сім`ю, переїхавши на проживання до своєї баби, забравши і доньку. Зазначає, що дитина за час проживання з матір`ю, отримала безліч хвороб, оскільки ОСОБА_1 влаштовувала своє життя, не переймаючись здоров`ям дитини, постійно залишаючи доньку на стареньку бабусю. В квітні 2015 року остання передзвонила його матері, повідомивши, що ОСОБА_1 поїхала влаштовувати своє життя до Київської області, залишивши дитину на неї. В той же день, він разом зі своєю матір`ю приїхали та побачивши, що дитина хвора, забрали її до себе та почали лікування. Перед тим, як забрати дитину, він повідомив про це орган опіки та піклування. З цього часу дочка проживає разом з ним та його батьками. Він піклується про її здоров`я, забезпечує її фізичний, інтелектуальний, моральний, культурний, духовний та соціальний розвиток. Дочка забезпечена всіма матеріально-побутовими умовами проживання. Вважає, що для захисту найкращих інтересів дитини та для забезпечення її нормального життя, місце проживання доньки повинно бути разом з ним.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 16 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з її батьком ОСОБА_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_8 , через свого представника адвоката Собину П.М., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування наявних фактів, з наданням явної переваги стороні відповідача за первісним позовом, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

В доводах апеляційної скарги зазначає, що для можливості довести свою позицію в суді першої інстанції її представником було заявлено ряд клопотань про витребування інформації, проте судом незаконно відмовлено у їх задоволенні. Суд не виклав в оскаржуваному рішенні її позицію, що дитину було забрано з місця проживання примусово без її відома та за її відсутності. Зазначає, що суд залишив поза увагою її твердження про те, що відповідач забрав терміново дитину від матері для того, щоб його не забрали служити в зону АТО. Отже, судом зроблено висновок без врахування всіх обставин справи, зокрема, що відповідач без згоди позивача вивіз дитину з місця постійного проживання та причиною був не стан здоров`я дитини, а бажання уникнути військової служби.

Вказує, що дитина має вроджені вади здоров`я та від того, що донька проживає в селі з відповідачем, її стан здоров`я не став кращим. Судом не надано оцінку тій обставині, що в житловому будинку відповідача пічне опалення, а тому взимку є перепади температури. А для хворої дитини, в якої вроджені аномалії легенів, є неприпустимим переохолодження та перепади температури.

Суд відмовив в клопотанні про витребування роздруківки телефонних дзвінків відповідача, що надало б можливість довести, що дитина проживає з дідом та бабою, а відповідач, як батько дитини проживає за іншою адресою та приїжджає лише на вихідні.

Вказує, що ОСОБА_2 живе своїм життям з іншою жінкою в м. Конотоп та бачиться з дитиною лише у вихідні дні.

Суд не врахував, що позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною та має можливість доглядати обох своїх дітей, при визначенні місця проживання дочки з матір`ю, відповідач як батько дитини, матиме можливість працювати та заробляти грошові кошти на утримання дитини.

Крім того, посилається на постанови Верховного Суду України у справах від 14 грудня 2016 року № 6-2445цс16, від 12 липня 2017 року № 6-564цс17, в яких зроблено висновок щодо спору з визначення місця проживання дитини, а саме, що суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що судом першої інстанції встановлені дійсні обставини справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів та показань свідків. З урахуванням дійсних обставин справи, саме розлучення з ним завдасть шкоди дитині.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Собину П.М., які підтримали апеляційну скаргу скаргу, ОСОБА_2 , який заперечує проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що дитина досить тривалий час проживає зі своїм батьком ОСОБА_2 , яким створено необхідні умови для її повноцінного, всебічного та гармонійного розвитку і остання є більш прихильною саме до нього. При цьому судом враховано практику Європейського суду з прав людини та думку дитини, яка повідомила про своє бажання проживати з батьком.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі з 10 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Буринського районного суду Сумської області від 03 серпня 2015 року (а. с. 6; 59).

Від даного шлюбу мають дитину дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 61).

Мати малолітньої дитини ОСОБА_1 з 04 січня 2017 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , від якого має дитину сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 4-5).

Позивач за первісним позовом зареєстрована та проживає з чоловіком та сином в АДРЕСА_1 на площі 36,8 кв. м (а. с. 24; 30). На даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує щомісячну соціальну допомогу при народженні дитини (а. с. 24-27).

За місцем проживання ОСОБА_10 характеризується позитивно (а. с. 29).

Малолітня дочка сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квітня 2015 року проживає зі своїм батьком ОСОБА_2 , його батьками і братом в с. Сніжки Буринського району Сумської області (а. с. 62).

Дитина навчається у 1 класі Сніжківського навчально-виховного комплексу: загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів, дошкільний начальний заклад Сніжківської сільської ради Буринського району Сумської області, школу відвідує систематично (а. с. 66).

Дочка має вроджені вади здоров`я, а тому потребує систематичного догляду та медичного лікування. З 14 серпня 2018 року по 03 вересня 2018 року дитина разом з батьком проходила санаторно-курортне лікування в дитячому спеціалізованому санаторії «Зелена гірка» (а.с.78-86).

ОСОБА_2 за місцем проживання характеризуються позитивно (а. с. 63). З червня 2018 року перебуває на обліку в Конотопському міському центрі зайнятості.

З актів соціального інспектування від 23 березня 2016 року, 14 липня 2016 року, 17 листопада 2016 року, 02 лютого 2017 року, 05 липня 2017 року, 08 жовтня 2018 року вбачається, що створені усі необхідні умови для повноцінного росту та розвитку дитини (а. с. 69-77).

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 02 листопада 2018 року житлово-побутові умови проживання задовільні. В сім`ї створені всі необхідні умови для повноцінного росту та розвитку малолітньої дитини (а. с. 131).

Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї від 31 жовтня 2018 року умови проживання сім`ї задовільні, у будинку дотримуються санітарно-гігієнічних норм, у дитини є окреме спальне ліжко, стіл для навчання, облаштований ігровий куточок. Створені усі необхідні умови для повноцінного росту та розвитку дитини (а.с. 132).

Згідно довідки про обстеження психоемоційного стану ОСОБА_11 від 20 листопада 2018 року № 925/01-09, її емоційний стан в межах вікової норми, наявних гострих психологічних проблем не виявлено. Самооцінка адекватна. Зі спілкування з дитиною видно, що стосунки в родині щирі, теплі, дівчинка емоційно прив`язана до батька, не боїться бути безпосередньою та природньою у своїх емоційних проявах. Узагальнюючи результати спілкування, психолог дійшов висновку, що мати дитини не бере активної та, що важливо, системної участі у вихованні своєї доньки, мало з нею спілкується, не має виховного впливу на розвиток дитини, не приділяє їй належної уваги і любові. Дитина більш прихильна до тата, бо саме він сприяє всебічному та гармонійному розвитку дитини, створює атмосферу доброзичливості, безпеки, підтримки та любові (а. с. 130).

Органом опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації надано висновок від 05 грудня 2018 року № 9 щодо розв`язання спору за яким вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з її батьком (а. с. 126-129).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Отже, на даний час між сторонами по справі існує спір, так як вони не дійшли спільного рішення з приводу визначення місця проживання їх малолітньої дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квітня 2015 року проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , яким було створено всі необхідні умови для її повноцінного, всебічного та гармонійного розвитку. Дитина навчається в Сніжківському навчально-виховному комплексі. Батько опікується здоров`ям дитини.

Згідно положень ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

В суді першої інстанції малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в присутності учасників судового засідання та психолога ОСОБА_12 повідомила суду, що хоче проживати зі своїм батьком.

З довідки про обстеження психоемоційного стану ОСОБА_3 також вбачається, що дитина більш прихильна до батька. З врахуванням вказаних обставини, орган опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації від 05 грудня 2018 року № 9 надав висновок в якому вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з її батьком.

При вирішення спору, судом першої інстанції було враховано матеріально-побутове забезпечення обох батьків, їх позитивні характеристики з місця проживання, досить тривалий час проживання дитини разом з батьком, особисту прихильність неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до батька, який створив атмосферу доброзичливості, безпеки, підтримки та любові для неї, та всі необхідні умови для її повноцінного, всебічного та гармонійного розвитку.

Отже, місцевий суд, виходив з інтересів малолітньої доньки сторін, врахувавши існуючі сталі соціальні зв`язки дитини в родині батька, її психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання і дійшов правильного та обгрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з батьком.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у витребуванні інформації на підтвердження позиції ОСОБА_1 , оскільки з врахуванням значимості інформації для розгляду даної справи судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні. Питання звільнення відповідача з СТОВ «Калина» у 2014 році для вирішення питання щодо визначення на даний час місця проживання малолітньої дитини, значення не має. Крім того ОСОБА_2 надано апеляційному суду характеристику, підписану директором СТОВ «Калина» згідно якої він характеризується виключно позитивно та був звільнений з товариства за власним бажанням (а. с. 262).

Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги, що дитина проживає тільки з дідом та бабою, а відповідач проживає за іншою адресою, так як був працевлаштований в м. Конотоп. Матеріали справи містять достатньо доказів, які підтверджують, що ОСОБА_2 проживає за місцем своєї реєстрації в с. Сніжки Буринського району Сумської області разом з дочкою, займається її вихованням, відвідує освітній заклад, де навчається дочка. Його працевлаштування в м. Конотопі суттєво не впливає на виконання ним своїх батьківських обов`язків, враховуючи незначну відстань між населеними пунктами та допомогу бабусі та дідуся ОСОБА_5 .

Твердження ОСОБА_1 про те, що відповідач забрав терміново дитину для того, щоб уникнути служби в зоні АТО, є її припущеннями, які не підтверджуються належними доказами. Відповідно до повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 дійсно надавалася відстрочка від проходження військової служби на протязі 2014-2016 років за ст. 17 п. 2 пп.6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Проте докази, що саме для отримання вказаної відстрочки відповідач забрав малолітню доньку, яка проживала з прабабою, в той час як мати дитини виїхала до іншого населеного пункту, в матеріалах справи відсутні.

Не надано ОСОБА_1 та її представником належних та достовірних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що система опалення в житловому будинку, в якому проживає ОСОБА_2 разом з дочкою, за умови правильної експлуатації, призводить до перепадів температури у житловому приміщенні, що впливає або може вплинути на стан здоров`я дитини.

Крім того, колегія суддів враховує наступне. Позивач на даний час має нову сім`ю, а саме перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , від якого має дитину - сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснила, що чоловік з її дочкою від першого шлюбу не знайомий, бачив її тільки на фотознімку. З врахуванням цієї обставини, відсутності налагоджених стосунків позивача та її чоловіка з дитиною, визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю не відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, так як в цьому випадку дитині доведеться адаптуватися до нового соціального середовища, що може негативно вплинути на її психологічний стан. Позивач також пояснила, що відповідач та його батьки всіляко перешкоджають їй у спілкуванні з донькою у зв`язку з чим вона і звернулась до суду з цим позовом. Відповідач вказану обставину заперечив. Таким чином між сторонами існує спір щодо участі у вихованні дитини матері, яка проживає окремо від неї і сторони не позбавлені можливості вирішити його у встановленому діючим законодавством порядку. Проте наявність такого спору, за встановлених обставин справи, не є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з нею.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що до правовідносин, які виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини, виходячи з наступного.

У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника адвоката Собину Павла Миколайовича, залишити без задоволення.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 липня 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : О.І. Собина

С.Г. Хвостик