Справа № 495/1481/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

19 липня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Шевчук Ю. В.

при секретарі судового засідання: Савенко М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Євглевський А. В. ;

від відповідача Затоківської селищної ради: не з`явились

від відповідача ОСОБА_1 :адвокат Каланжов В. І.

від відповідача Головного територіального управління юстиції в Одеській області: Балан В.Ф.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Муравйова П. до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, -

В С Т А Н О В И В :

02.03.2018 року Позивач - перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Муравйов П. звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Затоківської селищної ради (далі по тексту відповідач-1), ОСОБА_1 (далі по тексту відповідач-2), Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі по тексту відповідач-3) про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.

Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить суд:

- визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 № 3033 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ».

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 51597798, щодо земельної ділянки площею площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ).

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Головного територіального управління юстиції в Одеській від 13.01.2016 року за № 27808697, на підставі якого за ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою виявлено схему земельних оборудок на території смт. Затока м. Білгород-Дністровського, пов`язаної із виведенням земель комунальної власності територіальної громади Затоківської селищної ради на користь приватних осіб.

Встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-Сі» та Затоківською селищною радою 30.06.2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,2 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва бази відпочинку терміном на 5 років.

На підставі технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 24.04.2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 із земель наданих раніше у користування ТОВ «Вояж-Сі».

Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3033 Відповідачу ОСОБА_1 , передано у власність земельну ділянку площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому державним реєстратором Головного територіального управління юстиції в Одеській за результатами розгляду документів, поданих Відповідачем ОСОБА_1 , для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 51597798, щодо земельної ділянки площею площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.01.2016 року за № 27808697.

Позивач вважає, що Відповідачем-2 право власності на вказану земельну ділянку набуто з порушенням вимог діючого законодавства, а саме земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 Земельного кодексу України передано без розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність та відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено в порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території, у зв`язку з цим рішення Затоківської селищної ради підлягає визнанню судом незаконним, а свідоцтво про право власності недійсним.

Дані обставини і стали підставою для звернення до суду із відповідною позовною заявою.

Представник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області прокурор Євглевський А.В., в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти наданого представником відповідача-2 відзиву на позовну заяву подав відповідь на відзив.

Представник відповідача-1 відзив або заперечення на позов прокурора до суду не надав та в судові засідання не з`являвся . Про час та місце судового розгляду відповідач-1 був належним чином повідомлений, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними поштовими повідомленнями. До суду надано письмову заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.

Представник відповідача-2 адвокат Каланжов В. І. надав суду відзив на позов прокурора та заперечення на відповідь до відзиву позовної заяви. В судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у зазначених процесуальних документах. Також надав суду викладену у письмовому вигляді промову до судових дебатів (заключне слово).

Відповідач-3 надав суду відзив на позов прокурора. Представник відповідача-3 в судовому засіданні проти задоволення позвних вимог заперечував в повному обсязі, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Частиною 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п.п.1-2 ч.3 ст.223 ЦПК України).

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідних учасників процесу на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, між товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-Сі» та Затоківською селищною радою 30.06.2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,2 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва бази відпочинку терміном на 5 років.

На підставі технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 24.04.2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 із земель наданих раніше у користування ТОВ «Вояж-Сі».

Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3033 Відповідачу ОСОБА_1 , передано у власність земельну ділянку площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому державним реєстратором Головного територіального управління юстиції в Одеській за результатами розгляду документів, поданих Відповідачем ОСОБА_1 , для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 51597798, щодо земельної ділянки площею площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.01.2016 року за № 27808697.

Враховуючи викладені обставини Позивач вважає, що спірну земельну ділянку передано відповідачу-2 у порушення вимог Земельного кодексу України (далі ЗК України).

Так позивач, як на підставу задоволення позовних вимог посилається на порушення відповідачем-1 вимог ст.ст. 79-1, 118, 122 ЗК України.

Підсумовуючи викладені у ст.ст. 118, 122 ЗК України вимоги, щодо отримання громадянином земельної ділянки у власність, позивач зазначає на необхідність виготовлення та надання на погодження відповідного проекту землеустрою бажаної земельної ділянки.

Між тим, суд з такими висновками прокурора погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України (далі ЗК України), земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 4 ЗК України встановлено, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповіднодо ч. 1, 3, 4 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр», державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Статтею 5 Закону України «Про державний земельний кадастр», встановлено, що порядок ведення Державного земельного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до вимог цього Закону.

Державний земельний кадастр є державною власністю.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 6 Закону України «Про державний земельний кадастр», визначено, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про державний земельний кадастр», визначені повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, серед яких окрім іншого: внесення до Державного земельного кадастру та надання відомостей про землі, розташовані у межах державного кордону України, територій Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, районів, сіл, селищ, міст; здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 14.01.2015 року із наступними змінами затверджено «Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» (далі Положення).

Відповідно до п.1 Положення, державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Відповідно до п. 4 Положення, ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи.

Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр.

Пунктом 5 Положення визначено, що до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком.

Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об`єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов`язану із здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 року, затверджено «Порядок ведення Державного земельного кадастру» (далі Порядок). Порядок визначає процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру.

Відповідно до п. 6 Порядку, до повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру та його територіальних органів окрім іншого належать здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації; формування поземельних книг на земельні ділянки, внесення записів до них, забезпечення їх зберігання; присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам; проведення перевірки відповідності поданих документів вимогам законодавства

Відповідно до п. 111 Порядку, державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій:

здійснює державну реєстрацію земельної ділянки:

- за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру присвоює кадастровий номер земельній ділянці;

- відкриває Поземельну книгу та вносить відомості до неї (крім відомостей про затвердження документації із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також про власників, користувачів земельної ділянки); приймає рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки.

Статтею 12 ЗК України, визначенні повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Окрім того повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст визначенні ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування».

З огляду на вищевикладені приписи законодавства суд дійшов висновку, що єдиним органом (посадовою особою) наділеним повноваженнями, щодо формування земельної ділянки є державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) та державні кадастрові реєстратори, які в свою чергу здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок та надають останнім ознак об`єктів цивільних прав.

Таким чином рішення державного кадастрового реєстратора про державну реєстрацію земельної ділянки свідчить про відповідність поданих заявником Затоківською селищною радою документів вимогам чинного законодавства.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 7 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI, який набрав чинності 01.01.2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Відповідно до п. 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення цього Закону з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші обєкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

Згідно ч. ч. 1, 2 п. п. "а, б, в, г" ч. 3 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу.

Згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.

Виходячи з наведених норм статтей 16, 393 ЦК України та статті 152 ЗК України право на оспорювання та оскарження акту органа державної влади, органа місцевого самоврядування, що стосується розпорядження або користування земельною ділянкою належить власнику, землекористувачу такої земельної ділянки або особі, яка доведе, що відповідно до законодавства звертається в інтересах цих осіб за захистом порушеного, невизнаного або оспорюваного права.

Звертаючись до суду, позивачем зазначено про виявлену схему земельних оборудок на території смт. Затока.

Поряд з цим суду не представлено жодних скарг, звернень до прокуратури, інших правоохороних органів, щодо порушення оскаржуваним рішенням прав інших власників та (або) користувачів земельних ділянок.

Так само суду не представлено копій матеріалів можливих кримінальних або адміністративних справ пов`язаних із протиправною поведінкою сторін по дійсній справі, щодо передачі спірної земельної ділянки відповідачу-2.

Також позивач вказує на те, що відведення спірної земельної ділянки відбулось в порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території. Такі висновки позивача спростовуються наступним.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

З урахуванням положень ч.1 ст.16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з якою планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Так позивач акцентує увагу суду на приписах ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою передбачено, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельнх ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам забороняється, крім випадків: розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи.

Разом з тим постановою Одеського окружного адміністатвиного суду від 18 вересня 2014 року по справі № 815/494/14, встановлено, що відповідач-2 є співвласником будівель та споруд бази відпочинку ТОВ «Вояж-Сі», які розташовані на спірній земельній ділянці.

Таким чином розроблення детального плану на час винесення спірного рішення відносно передачі земельної ділянки у власність відповідача-2 не вимагалось чинним законодавством.

Представник прокуратури обґрунтовує необхідність захисту інтересів держави, внаслідок порушення порядку виділення земельної ділянки, завданням можливих економічних збитків територіальній громаді та нераціональним використанням спірної земельної ділянки.

Суд зазначає, що цільове використання спірної земельної ділянки площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, що сторонами не заперечується.

Позивач, як на підставу задоволення позову посилається на порушення порядку розпорядження Затоківською селищною радою спірною земельною ділянкою. А саме позивач вважає, що внаслідок поділу земельної ділянки, належної раніше ТОВ «Вояж-Сі» для будівництва бази відпочинку, Затоківська селищна рада мала б розпорядитись спірною земельною ділянкою до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва.

Враховуючи викладене прокурор вважає, що в даному випадку порушено положення Генерального плану смт. Затока.

Натомість такі висновки не підтвердженні належними доказами та не ґрунтуються на нормах діючого земельного законодавства.

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з положеннями ст. 5, 78, 91, 154 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується на принципах невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення гарантій прав на землю, тощо. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.

Згідно з положенням ч. 4 ст. 373, ч. 1 ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Таким чином, обов`язковою умовою користування земельною ділянкою є її використання за цільовим призначенням, а втручання в таке користування, забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Відповідно до положень ст. 50, 51 Земельного кодексу України, до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 52 ЗК України, землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Отже суд вважає, що право визначити, які об`єкти рекреації буде розміщено на земельних ділянках і для яких цілей будуть використовуватись земельні ділянки, належить виключно власнику земельних ділянок.

Цільове призначення спірної земельної ділянки площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, категорія земель: землі рекреаційного призначення, а тому у відповідності до приписів ст. ст. 50,51,52 ЗК України спірна земельна ділянка може бути використана власником для індивідуального дачного будівництва саме в межах визначеної категорії земель.

Аналіз вищевказаних норм законодавства дає змогу зробити висновок, що Генеральний план населеного пункту визначає можливість забудови земельних ділянок (території населеного пункту) вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, планування та забудову території населеного пункту з урахуванням можливих обмежень, щодо окремих територій в тому числі земель рекреаційного призначення.

Враховуючи вищевикладене та відсутність в матеріалах справи, як діючого на момент виникнення спірних правовідносин Генерального плану смт. Затока та (або) пояснювальних записок до нього, щодо розташування земельної ділянки площею 0,0634 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 в зоні територій з можливим обмеженням, щодо використання земель рекреаційного призначення, суд приходить до висновку, що будівництво індивідуального дачного будинку, для якого відводилась спірна земельна ділянка не суперечить Генеральному плану смт. Затока, тобто, не суперечить вимогам містобудівної документації на місцевому рівні так само не призводить та не призведе до порушення прав та інтересів третіх осіб.

Таким чином, суд не вбачає невідповідності намірів забудови спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні Генеральному плану, та як наслідок нераціонального використання земельної ділянки саме для індивідуального дачного будівництва.

Відовідно до ч. 1, 2 ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед териоіральною громадою, державою, юридичним і фізични особами.

Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.

Частина 1 ст. 76 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність перед державою у разі порушення ними Конституції або законів України.

Відсутність нормативно-грошової оцінки та (або) експертних висновків спірної земельної ділянки та належних доказів завдання шкоди позбавляє суд можливості обгрунтовано визначити спричиненні державі і територіальній громаді можливі економічні збитки про які наголошує позивач у власному позові.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так в матеріалах справи наявні копії наступних документів: копія рішення від 05.06.2015 року за № 3024, що оскаржується, копія договору оренди від 30.06.2011 року, копія відповіді Затоківської селищної ради від 17.01.2018 року № 26/01-27 на одному аркуші із додатком на одному аркуші, копія постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі № 815/4904/14 від 18.09.2014 року, копія кадастрового плану земельної ділянки ТОВ ВОЯЖ-СІ, копія витягу з державного земельного кадастру.

Суд відзначає, що з моменту відкриття провадженні по дійсній справі до закінчення підготовчого провадження та розгляду справи по суті сторони мали достатній час для надання, витребування та забезпечення доказів, необхідних для розгляду справи та доведенні викладених сторонами позицій.

За цей час позивачем не було додатково додано до справи жодних доказів окрім тих, які були надані суду разом із позовною заявою.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оцінюючі надані позивачем докази суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такиим засобами: письмовими, речовими і едектроними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.1,2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Всупереч зазначеним вимогам законодавства позивач обґрунтовує позовні вимоги за відсутності в матеріалах справи саме належним чином засвідчених письмових доказів.

Так само позивачем всупереч вимогам п.8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не зазначено наявності оригіналів поданих письмових доказів у позивача або іншої особи.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що позивачем надані належні, проте недопустимимі докази в обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків, щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Позивач посилається на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2014 року у справі № 815/4904/14, якою визнано протиправною та скасовано рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014 року № 1933 «Про надання дозволу ТОВ «Вояж-Сі» на складання технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок» та визнано протиправною та скасовано рішення Затоківської селищної ради від 20.06.2014 року № 1967 «Щодо затвердження технічної документації з землеустрою, щодо поділу та обєднання земельної ділянки для будівництва та обслуговування б/в «Вояж-Сі» за адресою: АДРЕСА_1 ».

Суд звертає увагу на те, що відповідно до витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.01.2018 року наданої позивачем, встановлено, що державна реєстрація спірної земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою, щодо поділу та обєднання земельних ділянок від 18.06.2014 року, ФОП ОСОБА_2 .

Таким чином підствою для державної реєстрації спірної земельної ділянки була технічна документація із землеустрою, щодо поділу та обєднання земельних ділянок від 18.06.2014 року, ФОП ОСОБА_2 .

Разом з тим позивачем не надано достатніх доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про те, що скасованим рішенням Затоківської селищної ради від 20.06.2014 року № 1967 «Щодо затвердження технічної документації з землеустрою, щодо поділу та обєднання земельної ділянки для будівництва та обслуговування б/в «Вояж-Сі» за адресою: АДРЕСА_1 » затверджено саме ту технічну документацію, яка стала підставою для державної реєстрації спірної земельної ділянки, переданої відповідачу-2.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на порушення відповідачем Затоківською селищною радою вимог земельного законодавства при відведенні земельної ділянки комунальної власності та як наслідок порушення державних інтересів.

Тобто, при зверненні до суду, як на одну з підстав такого звернення Позивач посилається на порушення законодавчо визначених норм та приписів земельних відносин, в тому числі, щодо формування, державної реєстрації нової земельної ділянки, її наступної передачі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

За змістом ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може звертатись до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або держави чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому ЦПК України та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Частиною 4 ст. 56 ЦПК України, визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99, поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до ст. 187 Земельного кодексу України, контроль використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», серед основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України.

Статтею 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

За приписами ст. 15-2 Земельного кодексу України, які кореспондуються з приписами ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (держгеокадастр та його територіальні управління), у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Держгеокадастр є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року за № 333, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25.10.2016 року за № 1391/29521, затверджено Положення про Головне Управління Держгеокадастру в Одеській області.

Відповідно до цього Положення Посадові особи Головного управління в межах своїх повноважень мають право: складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення; давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків; безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився; передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.08.2014 року за № 317, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.09.2014 року за № 1126/25903 (діючого до 05.03.2018 року тобто в період виникнення спірних правовідносин) затверджено Порядок підготовки та внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань з питань дотримання вимог земельного законодавства.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року за № 910-р, погоджено пропозицію Міністерства аграрної політики та продовольства України, щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року за № 15 «Про державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» функцій і повноважень Державної інспекції сільського господарства, що припиняється, із здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості грунтів.

Таким чином дія «Порядку підготовки та внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань з питань дотримання вимог земельного законодавства» поширювалась на Держгеокадастр, як законодавчо визначений механізм, щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави в тому числі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності.

Відповідно до п. 1.3 вищезазначеного Порядку, від імені Державної інспекції сільського господарства України та її територіальних органів (далі - інспекційні органи Держсільгоспінспекції України) вносити Клопотання до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування мають право: Головний державний інспектор сільського господарства України та його заступники, головні державні інспектори сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та їх заступники.

Відповідно до п. 2.2 Порядку, клопотання вносяться в тому числі з метою приведення у відповідність до законодавства рішень, прийнятих органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель.

Згідно п. 5.2 Порядку, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування виконати вимоги, зазначені у клопотанні, чи при неотриманні від них протягом 30 днів з дати отримання клопотання письмового повідомлення про результати розгляду клопотання, відповідний інспекційний орган Держсільгоспінспекції України, що вніс клопотання, направляє копію клопотання та матеріали, які засвідчують факт порушення земельного законодавства, до відповідного органу прокуратури для вжиття заходів згідно з вимогами чинного законодавства.

Із втратою зазначеним порядком чинності був прийнятий «Порядок підготовки та внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань з питань дотримання вимог земельного законодавства» затверджений Наказаом Міністерства аграрної політики та продовольства України за № 124 від 05.03.2018 року, яким визначено аналогічні повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель.

Таким чином Держгеокадастру (як на момент виникнення спірних правовідносин так і на момент ухвалення оскаржуваних рішень) законодавцем був визначений порядок здійснення конкретних дій, щодо попередження порушення вимог земельного законодавства, їх усунення та наступного звернення до органів прокуратури.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру в Одеській області. Останнє є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави у судовому порядку, в тому числі, щодо попередження порушення вимог земельного законодавства та наступного звернення до органів прокуратури та суду.

Поряд з цим позивач стверджує про відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції контролю (нагляду) у спірних правовідносинах.

Згідно з положеннями ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

З сукупного аналізу вищевказаної норми Конституції України (п.3 ч.1 ст.131-1), що має найвищу юридичну силу, та приписів Закону України «Про прокуратуру» випливає, що підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді повинна бути в сукупності наявність двох обставин: виключного випадку та дотримання порядку, визначеного законом.

В ухвалі від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17 ВС/КАС зробив наступний правовий висновок, щодо застосування судами ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»:

«участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах (в тому числі касаційне оскарження судових рішень) стає можливою за умови, крім іншого, обгрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу».

В Постановах Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 806/1000/17 та від 10.05.2018 р. у справі № 910/18283/17, викладено наступний правовий висновок: «не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави».

Згідно положень ч. 1ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних правовідносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію про те, що вже сама присутність прокурора на судовому процесі на боці однієї зі сторін ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, участь прокурора може створювати відчуття нерівності у сторони (п.п. 30-33 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Менчинська проти Росії», п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мартіні проти Франції»).

Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони почуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції" від 07.06.2001 року). Підтримка прокуратурою однієї зі сторін, безумовно, може бути виправданою за належних обставин, наприклад, зокрема, коли захисту потребують державні інтереси.

Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді цивільного спору.

Як було вище зазначено Держгеокадастр в Одеській області має право: звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Поряд з цим законодавець не встановлює жодних обмежень для Держгеокадастру в реалізації зазначених повноважень, в тому числі обмежень, щодо повернення земельних ділянок, шляхом скасування рішень місцевих рад, щодо передачі вказаних земельних ділянок, прийнятих з порушенням норм діючого земельного законодавства.

Зазначене обмеження нівелювало б саму мету створення Держгеокадастру, як центрального органу виконавчої влади покликаного здійснювати контроль, охорону та захист земель усіх категорій та форм власності.

Таким чином законодавець визначив право Держгеокадастру в межах наданих повноважень звертатись до суду із віндикаційним позовом, а саме витребувати майно (земельні ділянки) від недобросовісних набувачів.

Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора в судовому провадженні та вирішує, наскільки участь прокурора в розгляді справи відповідає принципу рівності сторін, вивчаючи кожний випадок окремо.

Так, у справі «Ferreira Alves v. Portugal» (№25053/05, 21.06.2007) ЄСПЛ наголосив, що не має значення, чи виступає прокурор як сторона у справі, оскільки він може вплинути на рішення суду, і такий вплив потенційно може бути не на користь заявника (п.38).

У справі «Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009) Євросуд відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35). Просте повторення прокуратурою правових доводів, які наводяться однією зі сторін процесу, має сенс лише в тому випадку, коли це відбувається з метою впливу на суд.

У зв`язку з цим ЄСПЛ послався на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи №1604 (2003) щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованій на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав (п.38). У цій справі Євросуд констатував, що втручання прокурора у розгляд справи на стадії оскарження рішення завдало шкоди зовнішнім ознакам справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін (п. 39).

У справі «Корольов проти Росії, №2» (№5447/03, 1.04.2010) ЄСПЛ установив: «Прокурор вступив у справу на стадії касаційного провадження, і такий вступ зводився до простої підтримки рішення суду першої інстанції, тобто повторення правових доводів відповідачів, що мало на меті вплинути на суд. Отже, принцип процесуальної рівності, який вимагає встановлення справедливого балансу інтересів сторін, у такій справі дотримано не було».

В постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі № 927/880/17, зроблено наступний правовий висновок: «участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.

З вказаних підстав правильно виходили суди попередніх інстанцій дійшовши висновків про залишення позову Заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури без розгляду.

Верховний Суд звертає особливу увагу судів першої інстанції на необхідність перевірки підстав звернення та допуску прокурора до представництва».

В постанові ВС від 25 квітня 2018 року по справі № 806/1000/17 суд висловив наступну позицію:

«оцінюючи правові наслідки необгрунтованого допуску прокурора до представництва, Суд виходить з того, що підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

У разі вирішення справи по суті, безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового рішення, що набрало законної сили, лише у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України».

З наданих позивачем матеріалів до позовної заяви вбачається відсутність інформації про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та доказів про повідомлення Позивачем Держгеокадастр та (або) його територіальні управління про здійснення представництва його інтересів в суді.

Судом враховується позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018р. у справі № 917/1461/17, щодо необхідності дослідження повноважень Держгеокадастру та його територіальних органів, як органів виконавчої влади, через яких держава Україна реалізує своє право державної власності на земельні ділянки та право на звернення до суду з позовами за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а також правомірності пред`явлення позову прокурором саме без зазначення Держгеокадастру та його територіальних органів в якості позивача.

Так, судом звертається увага на те, що у правовому регулюванні діяльності органів виконавчої влади суттєве значення має обґрунтоване визначення виконуваних цими органами функцій та їх компетенції.

Функції становлять найважливішу складову управлінської діяльності, походять від загального змісту державного управління, складають змістову характеристику діяльності. Функції характеризують основний напрям і зміст діяльності субєкта. Державний орган бере участь у виконанні всіх функцій держави, але переважно зайнятий тими з них, які прямо витікають з його призначення. Через покладення державою на свій конкретний орган певного комплексу функцій досягається спеціалізація державної діяльності, виділяються ті державні структури, які опікуються окресленою сферою суспільних відносин, певним родовим або видовим обєктом державного управління. Саме у такий спосіб можна встановити, що забезпечує конкретний орган, чим він займається, за що несуть відповідальність його посадові особи.

Компетенція, у свою чергу, є проявом діяльності органу держави, що спирається на владні повноваження. Найважливішою ознакою органу держави є наявність у нього компетенції - владних правоспроможностей (сукупності прав і обов`язків) певного змісту та обсягу. Реалізація органом держави своєї компетенції - це не тільки його право, а й обов`язок.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що положення органів державної влади, врегульоване правовими нормами, утворює його правовий статус, що включає, зокрема компетенцію органу державної влади, що охоплює конкретні функції та повноваження стосовно певних предметів відання. Функції визначають напрями, сфери діяльності державного органу, а повноваження показують, що конкретно орган може або повинен робити щодо певного предмета відання. Однак, при зверненні до суду необхідно брати до уваги не лише функції органу державної влади і повноваження його посадових осіб, але і його правосуб"єктність як юридичної особи, унормовану ст. 91 ЦК України.

Так само позивачем не надано доказів того, що Держгеокадастр, як орган компетентний здійснювати нагляд за дотримання законодавства у спірних правовідносинах, звертався до прокурора.

Натомість Позивач заперечував можливість Держгеокадастру, як уповноваженого органу, самостійно звернутись до суду із дійсним позовом за захистом інтересів держави, вказуючи про визначені законом випадки звернення вищезазначеного органу до суду.

В постанові Верховного Суду від 23.10.2018 року по справі № 906/240/18 зроблено наступний правовий висновок:

«Касаційний господарський суд погоджується із висновком апеляційного господарського суду про те, що прокурором при зверненні з позовом у цій справі в інтересах держави безпідставно не зазначено орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу.

Посилання прокурора на те, що органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, є Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, проте у зазначеного органу немає повноважень щодо звернення до суду із вимогами, заявленими у цьому позові, Касаційний господарський суд відхиляє з огляду на те, що таке твердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів. При цьому прокурор не враховує того, що положення таких нормативних - правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави».

Аналогічний правовий висновок, щодо відсутності процесуальних обмежень центрального органу виконачої влади, щодо звернення до суду в інтересах держави зроблено в постанові Верховного Суду від 20.09.2018 року по справі № 924/1237/17.

В справі, що розглядається, враховуючи норми діючого законодавства в сфері земельних відносин, суд також не може погодитись із висновком позивача про відсутність органу, уповноваженого здійснювати державою відповідні функції у спірних правовідносинах та відсутність у вказаного органу, як юридичної особи учасника цивільних правовідносин, можливості та правоздатності самостійно звернутись до суду.

З огляду на те, що позивач безпідставно не зазначив орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цій справі.

Окрім того вказані обставини необгрунтованого та не доведеного представництва прокурорм інтересів держави є підставою для відмови в позові.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17; від 07.05.2018 року у справі № 910/18283/17; від 10.05.2018 року у справі № 918/323/17; від 19.07.2018 року у справі №822/1169/17; від 20.09.2018 року у справі №924/1237/17, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для врахування при вирішенні даної справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд також погоджуєтсья з позицією представників відповідача-2 про необхідність дотримання принципу «належного урядування».

З встановлених обставин справи та наданих позвиачем пояснень вбачається відсутність встановленої та доведеної протиправної поведінки відповідача-2, щодо отримання та набуття права власності на спірну земельну ділянку.

З моменту отримання спірної земельної ділянки відповідач-2 відкрито володіла та користувалась наданою їй земельною ділянкою, так само суду не представлено жодних доказів того, що в результаті набуття відповідачем-2 права власності на земельну ділянку були порушенні чиїсь права або інтереси.

Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Зокрема, Європейський Суд наголосив на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування;». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належній і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява №33202/96, п.120, ЕСНR 2000-1, «Онерллдіз проти Туреччини» [ВП], заява №48939/99, п.128, ЕСНR 2004-ХП, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява №21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року та «Москаль проти Польщі», заява №10373/05, п.51, від 15 вересня. 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх, дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п.74, від 20 травня 2010 року та «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119) (п. 70).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі», п,73). Будь-яка інша, позиція була б рівнозначною, inter alia, - санкціонування неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява №36548/97, п.58, ЕСНR 2002-VIII) (п. 71).

З огляду на викладене, суд вважає, що скасування права власності на спірну земельну ділянку через майже як 3 роки з моменту її видачі суперечить принципу юридичної визначеності та належного врядування (Рішення Європейського суду з прав людини «Беєлар проти Італії», «Стретч проти Сполученого Королівства», «Лелас проти Харватії», «Москаль проти Польщі»), оскільки особа, на користь якої прийнято певне рішення органом влади має право розумно очікувати на наявність у органу компетенції на його прийняття, державні органи повинні діяти вчасно, мінімізувати ризик помилок і сприяти юридичній визначеності.

Суд звертає увагу на практику ЄСПЛ, щодо дотримання принципів «належного урядування».

Зокрема, у справі «Рисовський проти України» (рішення від 20.10.2011, заява № 29979/04, п. 71) ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Враховуючи, що відповідач-2, жодним чином не впливав на порядок реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі, прийняття Затоківською селищною радою оскаржуваного рішення та державну реєстрацію права власності, можливо дійти висновку про добросовістність набуття відповідачем-2 права власності на спірну земельну ділянку.

Поряд з цим, наведенні позивачем можливі порушення порядку передачі та державної реєстрації земельної ділянки вчиненні саме державними органами, селищною радою та її посадовими особами.

Натомість суду не надані докази притягнення за вчиненні порушення до відповідальності жодної особи так само не надано доказів розгляду можливих кримінальних або адміністративних справ, щодо спірних правовідносин.

Під час розгляду справи суд також з`ясувує, внаслідок чиїх саме дій (органу місцевого самоврядування, органів державної влади чи фізичної особи) відбулося порушення процедури отримання у власність земельної ділянки, якщо такі порушення мали місце.

Верховний Суд України у постанові від 03.02.2016 у справі № 6-2902цс15 зауважив, що у практиці Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.021986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якої передбачається досягнути, та засобами, що використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Звертаючись із відповідним позовом, прокурор не врахував, що відновлюючи права держави шляхом визнання незаконним оскаржуваного рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності, прокурор покладає на відповідача ОСОБА_1 тягар відповідальності за дії органу місцевого самоврядування та органів державної влади, що вочевидь не можна назвати "пропорційним втручанням" у контексті зазначеної практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що втручання в право на мирне володіння майном повиненя здійснюватись з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (справа "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року). Зокрема, має інсувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессос компанія Нав`єра А. О.» та інші проти Бельгії» від 20.11.1995 року).

У кожній справі, в якій йдеться про порушення права власності, ЄСПЛ перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (справа "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року).

Умови компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на особу (власника). У звязку із цим ЄСПЛ вже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання, а відсутнісь будь-якого відшкодування може бути виправданою лише за винятком обставин (рішення у справах «Святі Чоловічі Монастирі проти Греції» від 9 грудня 1994 року, та «Колишній король проти Греції» від 23.11.200 року).

З огляду на викладене, суд вважає, що покладення на відповідача ОСОБА_1 негативних наслідків можливого недотримання процедури передачі та державної реєстрації спірної земельної ділянки, до того ж без пропозиції, щодо виплати належного відшкодування, навіть якщо припустити, що такі порушення мали місце, призведе до покладення на відповідача надмірного індивідуального тягаря, а тому є непропорційним та несумісним з принципом верховенства права.

Аналогічний висновок, щодо застосування «принципу належного урядування» виклав Верховний Суд у Постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 806/1000/17.

Також суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи доказів, щодо можливого порушення прав та інтересів мешканців смт. Затока, власників суміжних земельних ділянок, скарг та звернень до прокурора, щодо усунення порушень в користуванні земельними ділянками, тощо.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що прокурором не доведено, яким саме чином позбавлення відповідача ОСОБА_1 права власності спірною земельною ділянкою сприятиме задоволенню суспільного інтересу.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, у зв`язку з чим в задоволенні позову першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Муравйова П. до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 19, 20, 79-1, 50-52, 118, 122, 123 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 12, 13, 76-77, 81, 158, 247, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Муравйова П. до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя: