Ухвала

18 липня 2019 року

м. Київ

справа № 205/8820/13-ц

провадження № 61-12521ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» посилався на те, що 11 червня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 7 150,00 доларів США у порядку та на умовах зазначених у кредитному договорі, строком користування до 11 червня 2019 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки за № /П1, за яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Також у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за №0/П, за яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. 05 січня 2009 року між банком та позичальником ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до договору № 0 від 11 червня 2008 року. Відповідно до вказаної угоди банк та ОСОБА_1 досягли згоди, що банк зобов`язується надати останньому кредит у формі кредитної лінії з лімітом, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 60 775,00 грн, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 11 червня 2019 року згідно з графіком погашення кредиту. Розмір процентної ставки за користування кредитом встановлюється у розмірі 30% річних, за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки, визначеної за користування кредитом. Банк свої зобов`язання виконав, кредит надав, але ОСОБА_1 належним чином своїх зобов`язань не виконував, допустивши прострочення повернення кредиту, внаслідок чого станом на 23 квітня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 154 644,06 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 60 775,00 грн, заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом в розмірі 93 869,06 грн, пені в розмірі 15 360,87 грн, яка складається з пені за прострочення сплати кредиту у сумі 3 331,90 грн, пені за прострочення сплати процентів - 12 028,97 грн. Оскільки відповідачі добровільно здійснювати погашення заборгованості не бажають, ПАТ «УкрСиббанк» просив суд стягнути з них солідарно на свою користь суму заборгованості в розмірі 154 644,06 грн та судові витрати в сумі 1 700,04 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» було відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2018 року скасовано. Позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 11 червня 2008 року № 0, що утворилася станом на 23 квітня 2013 року, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 60 775,00 грн, заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 57 433,71 грн, пені у розмірі 15 360,87 грн, та судовий збір у розмірі 3 339,23 грн.

ОСОБА_1 у червні 2019 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у вищевказаній справі.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 154 644,06 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков