Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" травня 2019 р. м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Сингаївського О.П.

за участі секретаря судового засідання Четвертухи О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей м.Житомира про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

23.11.2018 до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась ОСОБА_3 із вказаним позовом, в якому просить визначити місце проживання її з відповідачем неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 16.03.2013 між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 06.12.2015 розірвано. Під час проживання в шлюбі у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і при розірванні шлюбу судом не вирішувалось питання щодо визначення місця його проживання. Дитина зареєстрована за місцем реєстрації позивача і постійно проживає разом з нею. Невизначення місця проживання дитини позбавляє позивача можливості вирішувати деякі негайні, необхідні та важливі в житті дитини питання для забезпечення її належного розвитку та виховання.

Ухвалою судді від 12 грудня 2018 року було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Сторони у судове засідання не з`явились.

Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, в якій він підтримує заявлений позов та наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач надав заяву про розгляд справи за його відстуності, в якій він не заперечує проти визначення місця проживання сина ОСОБА_5 з маті`рю. Представник третьої особи надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій при ухваленні рішення у справі покладається на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що з 16.03.2013 ОСОБА_3 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 06.12.2015, що набрало законної сили, розірвано (а.с.5).

Під час проживання в шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.4) і при розірванні шлюбу судом не вирішувалось питання щодо визначення місця його проживання.

Як вбачається з копії довідки ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» за №565 від 22.05.2018, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7). Після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю за вказаною адресою.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

З матеріалів справи не вбачається наявність між сторонами конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідності ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Враховуючи вік малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з матір`ю, з якою він фактично проживає, буде відповідати саме його інтересам, оскільки він потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, що позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи викладене і те, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

Керуючись ст.ст.160, 161 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом місяця з дня його проголошення.

Суддя О. П. Сингаївський