Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа №487/1338/16-ц

провадження № 61-16852св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Ямкової О. О., Царюк Л. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», Банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 49 900,00 доларів США строком до

29 червня 2018 року зі сплатою 15 % річних, зобов`язавшись щомісячно до

14 числа повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів в сумі 535,00 доларів США. 02 липня 2008 року з метою забезпечення кредитного договору між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №215035. Банк зазначав, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконував, внаслідок чого 13 жовтня 2015 року Банк направив боржнику та поручителю вимоги про необхідність усунення порушень договору. Оскільки відповідачі своїх зобов`язань за вищезазначеними договорами та вимогами не виконували, станом на 29 лютого 2016 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 21 580,39 доларів США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі - 19 901,56 доларів США; заборгованості за процентами в розмірі 1 678,83 доларів США, а також пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 74 472,90 грн за період з 01 березня 2015 року до 29 лютого 2016 року та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами в розмірі 7 368,79 грн за період з

01 березня 2015 року до 29 лютого 2016 року.

У зв`язку з викладеним позивач просив задовольнити позовні вимоги та стягнути в солідарному порядку з відповідачів 21 580,39 доларів США.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2017 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема розміру заборгованості відповідачів, а судом, за результатами розгляду справи, не встановлено підстав, передбачених законодавством, для задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк».

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 02 липня 2008 року № 0 станом на 29 лютого 2016 року, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 19 901,56 доларів США, що еквівалентно 554 941,15 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 1 678,83 доларів США, що еквівалентно 46 813 грн, та пені у розмірі 79 735,45 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства, оскільки наданий Банком розрахунок заборгованості є належним та достатнім доказом, який підтверджує вказаний в позові розмір кредитної заборгованості. Надані відповідачем квитанції про погашення кредиту лише підтверджують факт отримання ним спірних коштів, висновок судово-економічної експертизи містить в собі суперечливі дані щодо дійсного розміру заборгованості, а про призначення іншої експертизи сторони клопотання не заявили, тому Банк має право на стягнення з відповідачів вказаного розміру заборгованості у солідарному порядку, а на стягнення пені - лише з 12 березня 2015 року, в розмірі 79 735,45 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції..

Також у серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду пояснення до касаційної скарги.

Касаційна скарга та пояснення до неї мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, не дослідив та не врахував належних і допустимих доказів на підтвердження доводів відповідача стосовно того, що наданий Банком розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, формально поставився до розгляду справи, у зв`язку з чим ухвалив незаконне судове рішення. Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою ту обставину, що відповідач протягом всього розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції вносив кошти на погашення кредитної заборгованості, у зв`язку з чим станом на день ухвалення рішення апеляційного суду розмір кредитної заборгованості значно зменшився, однак суд цю обставину залишив поза увагою. Зазначає, що заперечуючи розмір кредитної заборгованості ним, як боржником, були надані квитанції, оплачені через касу банку, які свідчили про те, що ним майже погашена кредитна заборгованість, а саме: загальна сума сплачених боржником коштів склала 67 573,22 доларів США та 12 850,00 грн, вказані квитанції приєднані до матеріалів справи, однак суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги Банку та стягуючи з відповідачів кредитну заборгованість, залишив їх поза увагою. Також посилався на те, що кредит йому було надано з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема кредитний договір має такі положення, які ставлять його як позичальника у нерівні умови порівняно з Банком. Позивач, заперечуючи розмір кредитної заборгованості перед Банком, крім копій квитанцій про сплату судового збору надав до суду й висновок судово-економічного дослідження, який також підтвердив його доводи щодо неправильності розрахованої банком кредитної заборгованості, а саме Банк на свій розсуд періодично збільшував відсоткову ставку з 15 % до 30 %, однак і його суд апеляційної інстанції не взяв до уваги. Вказував, що станом 20 грудня 2017 року ним було сплачено на рахунок позивача 84 111,23 доларів США, а непогашений розмір заборгованості перед Банком становив лише 3 525,65 доларів США, який сплачений було сплачено ним 01 серпня 2018 у розмірі 3 770,00 доларів США, тому на даний час кредитна заборгованість взагалі відсутня. Також вказував, що 13 жовтня

2015 року ПАТ «УкрСиббанк» направляло як боржнику, так і поручителю досудову вимогу про повернення всієї заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим ним було змінено строк виконання кредитного договору, однак суд апеляційної інстанції стягуючи заборгованість по відсоткам за кредитом на цю обставину уваги не звернув.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 02 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0, згідно якого останньому надано кредит у розмірі 49 900,00 доларів США, що дорівнювало

241 980,07 грн за курсом НБУ на день укладання договору (а. с.18-22, 33 том 1).

Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, встановлених графіком погашення кредиту згідно додатку №1, на рахунок Банку, але не пізніше

29 червня 2018 року, якщо не буде застосовано інший термін повернення кредиту.

ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до 14 числа повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі

535,00 доларів США.

За користування кредитом сторонами було обумовлено процентну ставку в розмірі 15% річних. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

В разі порушення позичальником умов кредитного договору сторонами було передбачено сплату ОСОБА_1 пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні або гривневому еквіваленті, розрахованому за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ до валюти заборгованості. Нарахування пені здійснюється за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але не більше розміру, встановленого законодавством станом на момент її нарахування.

02 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 215035, згідно якого остання зобов`язувалась перед позивачем відповідати в тому ж обсязі, що і ОСОБА_1 за невиконання ним умов вищезазначеного кредитного договору (а. с. 23 том 1).

Відповідачем ОСОБА_1 були надані до суду квитанції про сплату кредитної заборгованості та договори страхування, які свідчать проте, що боржник здійснював погашення заборгованості (а. с. 93-195 том 1).

19 жовтня 2015 року відповідачі отримали з Банку вимогу про необхідність виконання зобов`язань за кредитним договором у зв`язку із наявною заборгованістю за кредитом в сумі 19 901,56 доларів США та простроченою заборгованістю за процентами в сумі 732,25 доларів США (а. с. 24-26, том 1).

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості та виписки за кредитним договором, наданих Банком, ОСОБА_1 станом на 29 лютого 2016 року має заборгованість за кредитом у розмірі 19 901,56 доларів США, заборгованість за процентами - 1 678,83 доларів США, заборгованість за пенею - 81 841,69 грн

(а. с. 27-32 том 1, а. с. 115-138 том 2).

Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 03 травня 2017 року №115/04/2017 та від 14 червня 2017 року №130/06/2017 ОСОБА_1 фактично сплачено Банку станом на 04 травня 2016 року на погашення боргу

53 912,77 доларів США та 163 963,90 грн (а. с. 37-76 том 2).

Станом на 29 лютого 2016 року кредитна заборгованість перед Банком становить: 21 580,39 доларів США, з яких: 19 901,56 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, у томи числі прострочена заборгованість у розмірі 8 160,59 доларів США за процентами за період з 10 липня 2014 року до

29 лютого 2016 року; 1 678,83 доларів США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1 323,70 доларів США за процентами за період з 01вересня 2015 року до 31 січня 2016 року;

74 472,90 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 01 березня 2015 року до 29 лютого 2016 року;

7 368,79 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 01 березня 2015 року до 29 лютого2016 року (а. с. 27-32 том 1).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач вказував у позові, що сторони у вказаному кредитному договору погодили погашення заборгованості за цим договором відповідно до Графіку щомісячних платежів (Додаток № 1 до кредитного договору). Згідно з Графіком щомісячних платежів позичальнику розстрочено повернення кредитних коштів і визначено сплату процентів шляхом внесення кожного місяця не пізніше

14 числа періодичних платежів у розмірах, визначених цим Графіком.

Тобто, сторони кредитного договору встановили, зокрема, місячний строк виконання позичальником обов`язків з внесення регулярних платежів для виконання основного зобов`язання, і цей строк згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливав у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Суди обох інстанцій дійшли правильного висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, однак суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що Банк не підтвердив належними доказами дійсний розмір кредитної заборгованості, оскільки згідно висновку судово-економічного дослідження процентна ставка передбачена кредитним договором мала становити 15 %, а реальна процентна ставка договору становила 18,93 %, тому розмір було розраховано неправильно, а Банк не заявив клопотання про призначення додаткової експертизи.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що наданий Банком розрахунок кредитної заборгованості є правильним, оскільки положеннями кредитного договору передбачено, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

З висновком суду апеляційної інстанцій погодитись не можна з огляду на таке.

З наданого Банком розрахунку кредитної заборгованості судом апеляційної інстанції було встановлено, що з 30 квітня 2009 року до 29 січня 2016 року процентна ставка за кредитним договором періодично змінювалася з 15 % до

30 %.

У пункті 1.3.1 вказано, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна станка встановлюється у розмірі 15,00% річних.

Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов Договору.

У випадку, якщо Банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий у попередньому місяці.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в пункті 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу встановленого у Договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи кредитну заборгованість з відповідачів, суд апеляційної інстанції на положення пункту 1.3.1 кредитного договору уваги не звернув та не встановив чи правильно Банком нараховані відсотки за користування кредитними коштами, зокрема залишив поза увагою той факт, що Банк в наданому суду розрахунку періодично застосовував збільшену відсоткову ставку у розмірі 30 % та не перевірив чи відповідає таке збільшення вимогам вказаного пункту кредитного договору.

Також поза увагою суду апеляційної інстанції було залишено положення частини другої статті 1050 ЦК України, зокрема до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» Глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання (правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Банк, у зв`язку з неналежним виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, направив як позичальнику, так і поручителю вимоги від 13 жовтня 2015 року про те, що він має кредитна заборгованість у розмірі 20 633,81 доларів США, з яких 19 901,56 доларів США -кредитна заборгованість, у тому числі прострочена заборгованість по тілу кредиту у розмірі 6 063,94 доларів США та 732, 25 доларів США прострочена заборгованість за процентами. У випадку не усунення вказаних порушень на 32 день з дня отримання вимоги про дострокове повернення кредиту, Банк вимагав виконання боржником та поручителем зобов`язань за цим кредитним договором в повному обсязі (а. с. 24-25 том 1).

Таким чином, у разі пред`явлення Банком до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, вказаними досудовими вимогами про погашення заборгованості Банк реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, чим змінив строк виконання самого зобов`язання, оскільки вказані вимоги відповідачі отримали 19 жовтня 2015 року та мали б їх виконати протягом 32 днів.

Однак суд апеляційної інстанції стягуючи кредитну заборгованість на вказані положення законодавства уваги не звернув та не перевірив за який період та чи правильно нараховані відсотки за користування кредитними коштами.

Крім того, ОСОБА_1 у поясненнях на касаційну скаргу зазначав, що ним у серпні 2018 року на рахунок Банку було сплачено останній платіж на погашення кредитної заборгованості у розмірі 3 770,00 доларів США, на підтвердження чого додав квитанцію від 01 серпня 2018 року № 4.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином зібрані у справі докази, не перевірив обґрунтованості заперечень позичальника щодо належності розрахунку заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими. Досліджуючи відповідний розрахунок, суд має враховувати наведені висновки щодо застосування норм права у кредитних правовідносинах.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов передчасного висновку стосовно часткового задоволення позову Банку, не встановивши всіх обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення цього спору.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалена з порушенням норм процесуального права, відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України така підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик