печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

12 липня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Бусик О. Л.,

при секретарі судових засідань Дибі І. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АЙ ТІ СІ ДЖИ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення суми невиплаченої заробітної плати у розмірі 20 883, 26 грн, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2018 року по 22 квітня 2019 року у розмірі 29 946, 32 грн, відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 10 000 грн та понесені судові витрати, а саме судовий збір - 768, 40 грн. В обґрунтування позову вказувала, що позивачка з відповідачем перебувала у трудових відносинах з 05 квітня 2018 року по 08 лютого 2019 року. Однак, починаючи з 21 вересня 2018 року Товариство перестало виплачувати заробітну плату, посилаючись на відсутність коштів. Вказувала, що станом на день звільнення з позивачем остаточний розрахунок не був проведений, як і на час розгляду справи у суді. Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов.

Ухвалою судді від 02 травня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду позову у спрощеному порядку з викликом сторін.

Відповідач про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином за адресою місцезнаходження юридичної особи відповідно до відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що відповідає приписам частини десятої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, причини неявки суду невідомі, відзив та інші заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили.

Згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач подала через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти постановлення заочного рішення.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Сторони перебували у трудових відносинах з 05 квітня 2018 року по 08 лютого 2019 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача.

Починаючи з 21 вересня 2018 року, відповідач не виплачував позивачу заробітну плату, як вбачається з відомостей наданої виписки по надходженням по картці/рахунку позивача за період з 01 січня 2018 року по 22 квітня 2019 року та відомостями з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-7).

08 лютого 2019 року, відповідно до наказу № 66-К від 08 лютого 2019 року, позивач звільнилася із займаної посади менеджера з планування Інтернет-реклами за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Проте остаточний розрахунок з позивачем відповідач також не здійснив і станом на час розгляду справи у суді належні позивачеві суми не виплатив.

Статтею 43 Конституції України, передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Аналогічного змісту закріплено поняття заробітної плати у Законі України «Про оплату праці».

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з наданих суду письмових доказів, останніми повними відпрацьованими місяцями є грудень 2018 року та січень 2019 року. За грудень 2018 року заробітна плата становить 3 881, 08 грн, а за січень 2019 року - 4 250, 00 грн.

Відповідно середньоденна заробітна плата становить 198, 32 грн ((3881, 08 + 4250, 00) / 41 день = 198, 32).

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 3 розділу 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Затримка розрахунку при звільненні відбулась в період з 21 вересня 2018 року по 22 квітня 2019 року і складає 151 робочий день. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 29 946, 32 грн (198, 32 х 151 = 29 946, 32).

Оскільки розрахунок здійснений станом на дату написання позовної заяви, як зазначила позивач, із заявою про збільшення суми або уточнення позовних вимог вона до суду не зверталася, то стягненню з відповідача підлягає 20 883, 26 грн - невиплаченої заробітної плати (без утримання податків й інших обов`язкових платежів) та 29 946, 32 грн - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в зв`язку з чим вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягають задоволенню

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивачка вказувала, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральної шкоди, що виразилося у тому, що вона повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та зважаючи економічний стан країни, знецінення національної валюти, це було досить важко. Вона зазнала душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного, духовного стану та саме через затримку по виплаті заробітної плати позивач змушена була звільнитися.

Так, відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 № 5) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності .

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювана шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-183цс14 від 03 грудня 2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Затримка виплати заробітної плати і не проведення розрахунку при звільненні є порушення законних прав позивача на отримання оплати за свою працю, яка сталась з вини підприємства.

На підставі статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березян 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по від шкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У зв`язку зі значною затримкою заробітної плати позивач відчувала моральні страждання, втратила нормальні життєві зв`язки, змушена економити на харчах, відсутність грошових коштів позбавила позивача на належне забезпечення своєї життєдіяльності, змінила спосіб її життя, вимагає докладати додаткові зусилля для влаштування свого побуту, що обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням прав позивача, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів.

Враховуючи викладене, та виходячи з засад розумності та співмірності позовних вимог суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн.

З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача також сплачена нею при зверненні до суду сума судового збору у розмірі 768, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 43, 55, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 47, 94, 115, 116, 117, 237-1 Кодексу Законів про працю України, ст. ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 13, 81,141, 258, 263, 265, 273, 280-282, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АЙ ТІ СІ ДЖИ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АЙ ТІ СІ ДЖИ» (код Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 38704787, адреса місцезнаходження: 01030, м. Київ, вул. І. Франка, буд. 20) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) суму невиплаченої заробітної плати у розмірі 20 883, 26 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2018 року до 22 квітня 2019 року у розмірі 29 946, 32 грн, відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 500 грн, та судовий збір - 768, 40 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 22 липня 2019 року.

Суддя О. Л. Бусик