ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» липня 2019 року

м. Харків

справа № 643/6866/18-ц

провадження № 22ц/818/3599/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2018 року в складі судді Єрмак Н.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2000 року між ОСОБА_3 та ВЖРЕП-1 Московського району м. Харкова укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, згідно умов якого двокімнатна квартира АДРЕСА_1 житловою площею 30,19 кв. м., загальною - 44,2 кв. м. передана ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у безстрокове користування.

Вказала, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2016 року ОСОБА_4 визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Зазначила, що ОСОБА_3 був її чоловіком, але у 2010 році створив іншу сім`ю, у зв`язку з чим виїхав з квартири, забравши усі свої речі, після чого спілкування між ними припинено. Його місце проживання їй не відомо. Заочним рішенням суду від 25 квітня 2017 року шлюб між ними розірвано.

Вказала, що ОСОБА_3 за весь час окремого проживання жодного разу не цікавився станом квартири, в якій він зареєстрований, не сплачував комунальні платежі та експлуатаційні витрати, не опікувався технічним станом квартири, тобто взагалі втратив інтерес до цього житла.

Зазначила, що не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин протягом багатьох років позбавляє його права на користування вказаним житловим приміщенням.

Просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено; визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що спірна квартира не приватизована та Харківська міська рада, яка є її власником і діє в якості представницького органу територіальної громади міста Харкова, зобов`язана виконувати обов`язок щодо здійснення державного контролю за схоронністю та збереженням житлового приміщення, проте, її не залучено до участі у справі; що факт не проживання відповідача понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними та достатніми доказами, а підтверджується лише особистими поясненнями позивача та показаннями свідків, які не можна покласти в основу судового рішення без додаткового письмового підтвердження такої обставини; що позивачем не надано до суду письмових доказів, зокрема, актів про не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців, посвідчених належним чином балансоутримувачем будинку, що є незаінтересованим суб`єктом у даних правовідносинах; що не надано відомостей щодо відсутності перешкод зі сторони позивача або будь-яких третіх осіб у можливості користування спірним житловим приміщенням; що не надано доказів того, хто саме на теперішній час здійснює оплату комунальних послуг протягом останніх шести місяців за користування спірною квартирою; що немає доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідача тощо; що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, порушить його конституційне право на житло.

23 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу Харківської міської ради необгрунтованою. При цьому вказала, що цим рішенням права Харківської міської ради не порушено.

Клопотання про долучення до матеріалів справи копій квитанцій про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг, починаючи з 2016 року по теперішній час, задоволено.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно - залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, отже, вимоги позивача підлягають задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 березня 1970 року Виконавчим комітетом Жовтневої ради депутатів трудящих м. Харків видано громадянці ОСОБА_1 , сім`я якої складається з чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 - чоловік, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_3 - син, ордер №704, серія Б, на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1, жилою площею 30,19 кв. м. (нова адреса АДРЕСА_1 ) (а. с. 4).

З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку дільниці №34 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» №328 від 29 травня 2018 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 житловою площею 30,19 кв. м., яка не приватизована та належить територіальній громаді м. Харкова, зареєстровані ОСОБА_3 - з 27 травня 1987 року та його дружина ОСОБА_1 - з 30 березня 1988 року. Особовий рахунок відкрито на ОСОБА_3 (а. с. 3).

Як вбачається з заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2016 року по справі №643/1523/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям. ОСОБА_4 - брат наймача квартири ОСОБА_3 . Зазначеним судовим рішенням визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою; у частині вимог до ОСОБА_3 - відмовлено (а. с. 5).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 09 січня 1988 року по 20 квітня 2017 року перебували у шлюбі (а. с. 7, 9).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Судовим рішенням встановлено, що з 2010 року сторони мешкають окремо, спільне господарство не ведеться (а. с. 6).

У судовому засіданні суду першої інстанції допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які пояснили, що відповідач дійсно не мешкає у спірній квартирі понад шість місяців.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник пояснили, що дійсно відповідач не проживає в спірній квартирі тривалий час. З приводу того, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2010 року заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2016 року ОСОБА_3 - відмовлено. Заочне рішення є чинним. В цьому позові вона посилається на те, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад шість місяців, починаючи з липня 2016 року по теперішній час, тобто, позов стосується іншого періоду ніж той, який було розглянуто раніше.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_1

ОСОБА_3 є колишнім чоловіком ОСОБА_1 , з 2010 року їхні сімейні відносини та спільне проживання припинено.

Відомості про те, що ОСОБА_3 цікавиться спірним житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку, або дані про те, що він звертався до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів, починаючи з 2016 року, відсутні.

Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідача, повернута без вручення за закінченням встановленого строку зберігання.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено.

Колегія суддів вважає, що показання свідків щодо не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову.

За таких умов, встановивши, що відповідач не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з 2016 року, яку залишив добровільно, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не звертався, врахувавши, що причини його відсутності понад шість місяців у спірній квартирі є неповажними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року, справа №643/11611/16-ц, провадження №61-27411св18.

До суду апеляційної інстанції не надано будь - які докази, що спростовують висновки суду першої інстанції, та є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що Харківська міська рада, яка є власником спірної квартири і діє в якості представницького органу територіальної громади міста Харкова, зобов`язана виконувати обов`язок щодо здійснення державного контролю за схоронністю та збереженням житлового приміщення, проте її не залучено до участі у справі, є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені, і питання про права та обов`язки ради цим судовим рішенням не вирішувалось.

Крім того, третьою особою у справі є Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, яке під час розгляду справи судом першої інстанції письмових пояснень та заперечень проти позову не надало.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що факт не проживання відповідача понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними та достатніми доказами, він підтверджується лише особистими поясненнями позивача та показаннями свідків, які не можна покласти в основу судового рішення без додаткового письмового підтвердження такої обставини, зокрема, актів про не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців, посвідчених належним чином балансоутримувачем будинку, що є незаінтересованим суб`єктом у даних правовідносинах, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмету доказування у справі.

За таких умов, відсутні підстави вважати показання свідків неналежним доказом у справі.

Крім того, той факт, що сторони не проживають разом тривалий час, встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу між ними.

Сама по собі відсутність актів про не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців, посвідчених належним чином балансоутримувачем будинку, не є підставою для відмови у позові, оскільки лише такий акт за відсутності інших належних та достатніх доказів не свідчить беззаперечно про не проживання особи у житловому приміщенні.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник пояснили, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася до відповідної дільниці Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про видачу їй довідки щодо не проживання відповідача в спірній квартирі, однак, будь - якої відповіді від дільниці не отримала.

Твердження Харківської міської ради щодо того, що не надано відомостей про відсутність перешкод зі сторони позивача або будь-яких третіх осіб у можливості користування спірним житловим приміщенням, є безпідставними, оскільки не встановлено, що спірну квартиру відповідач залишив вимушено, що йому чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ним вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів його звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду.

Посилання в апеляційній скарзі щодо ненадання доказів того, хто саме на теперішній час здійснює оплату комунальних послуг протягом останніх шести місяців за користування спірною квартирою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сплата або несплата за надання комунальних послуг не свідчить про фактичне проживання особи у житловому приміщенні. Крім того, до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надано копії квитанцій про сплату саме нею комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач можливо з поважних причин не проживає за вказаною адресою, не доведені, за своїм змістом є лише припущеннями Харківської міської ради.

Водночас, за змістом статті 71 ЖК УРСР відсутність за місцем проживання понад шість місяців з поважних причин є підставою для продовження судом строку збереження житла за наймачем за заявою відсутнього, проте, з боку відповідача такої заяви не надходило та відповідних причин поважності своєї відсутності ним не надано.

Посилання Харківської міської ради на те, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, порушить його конституційне право на житло, за відсутності даних, що відповідач внаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення втратив своє єдине житло, є необґрунтованими, оскільки матеріали справи таких доказів не містять.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не позбавлений права на оскарження заочного рішення суду першої інстанції у передбаченому законом порядку або звернення до суду з власним позовом про захист своїх житлових прав, якщо вважатиме їх порушеними.

Посилання Харківської міської ради на судові рішення суду апеляційної інстанції в аналогічних правовідносинах не можуть бути взяті до уваги, оскільки згідно вимог частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не суду апеляційної інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги Харківською міською радою сплачено судовий збір у розмірі 1057,20 грн.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 24 липня 2019 року.