Провадження № 22ц-824/6655/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення пені,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк», в якому просив на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача на свою користь пеню за період з 29.11.2016 р. по 01.04.2018 р. у розмірі 15 436 974, 59 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10.02.2014 р. між сторонами був укладений договір № SAMОNWFD000, за умовами якого він передав банку депозитний вклад в розмірі 40 000,00 доларів США під 8% річних строком до 10.05.2014 р.

12 квітня 2014 року він звернувся до банку з вимогою про дострокове розірвання договору та повернення грошових коштів, однак такі вимоги у добровільному порядку виконані не були, тому рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2015р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.06.2015р., стягнуто з ПАТ «КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти у розмірі 40 015,00 доларів США, що станом на 26.03.2015р. еквівалентно 942 753,40 грн.

На час звернення до суду вказане рішення банк не виконав, грошові кошти не повернув, тому такі обставини, на його думку, є підставою для застосування до відповідача правових наслідків, передбачених ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживача».

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що місцевий суд належним чином не дослідив матеріалів справи, не взяв до уваги, що депозитний вклад був повернутий банком на виконання рішення суду лише 02 квітня 2018 року, тобто більше ніж через три роки з дати ухвалення рішення, тому вважає, що місцевий суд безпідставно відмовив йому у задоволенні позову з підстав наявності судового рішення про стягнення з відповідача пені за порушення виконання зобов`язань, крім того вважає, що суд безпідставно послався на порушення позивачем річного строку позовної давності.

У свою чергу, представник АТКБ «ПриватБанк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції, посилається на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також вказує про сплив строку позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що про порушення своїх прав позивач дізнався у лютому 2014 року, а з даним позовом до суду звернувся у листопаді 2016 року, і судовим рішенням, яке набрало законної сили, з відповідача уже стягнуто пеню за період з 28.11.2015 року по 28.11.2016 року, тобто за рік, що передував його зверненню до суду та в межах річного строку позовної давності, і на дату ухвалення судового рішення відповідач виконав свої договірні зобов`язання, повернув позивачу кошти, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.06.2015 року, позов ОСОБА_1 частково задоволено, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти у розмірі 40 015,00 доларів США, що станом на 26.03.2015 становить 942 753,40 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 10.02.2014 між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № SAMОNWFD000, за умовами якого позивач передав відповідачу депозитний вклад в розмірі 40 000,00 доларів США під 8% річних строком на 366 днів до 10.05.2014 включно. 12 лютого 2014 року позивач звернувся до ПАТ «КБ «Приватбанк» з вимогою про розірвання договору та повернення грошових коштів, однак такі задоволені не були.

В подальшому, у зв`язку із невиконанням ПАТ «КБ «Приватбанк» вищевказаного судового рішення, ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, за результатами розгляду якого 07 березня 2017 року Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким стягнуто з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 11 265 360,00 грн. З судового рішення вбачається, що пеня у такому розмірі нарахована за період з 28.11.2015 по 28.11.2016, виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦК України, якими встановлюється позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2017 частково задоволено апеляційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк», заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2017 змінено, зменшено розмір пені, яка підлягає стягненню з АТ «КБ «Приватбанк» до 1 040 167,00 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач, значно перевищує розмір основної заборгованості, суд застосував положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшив її до розміру основної заборгованості, а саме до 40 000,00 доларів США.

Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.10.2018 заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2017 у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2017 залишено без змін.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що фактично рішення суду про стягнення з АТКБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів виконано відповідачем лише 02 квітня 2018 року (т.2, а.с.80).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини четвертої статті 1060 ЦК України якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі № 2558цс15, а також Верховного Суду у справі № 61-5543св18 від 21 лютого 2018 року.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що позивач за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», при цьому судове рішення про стягнення депозиту фактично було виконано лише 02 квітня 2018 року, і наявність такого судового рішення не припинило обов`язків сторін договору, тому позивач має право на стягнення з банку пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення з 29 листопада 2016 року (дня звернення до суду із позовом) до дня фактичного виконання рішення суду.

За змістом вищенаведеної частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. За укладеним договором між сторонами, у якому вклад внесений в іноземній валюті, відсоток встановлений у розмірі 8 % річних (вартість послуги за один рік). З цього слідує, що вартість послуги за один день становить 0,02191781 % від суми вкладу (8 : 365), 3 % вартості послуги за 488 днів за договором в іноземній валюті становить 128, 35 доларів США (0,02191781% х 3 % х 40 тис. доларів США х 488), що за офіційним курсом Національного банку України на 01 квітня 2018 року, тобто день, на який позивач просив визначити розмір пені (1 долар США = 26, 5435 грн.), становить 3406, 88 грн. (128,35 х 26, 5435).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3406 (три тисячі чотириста шість) грн. 88 коп., а у задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: