Справа № 159/3515/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/807/19 Категорія: 47 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С. І.,

суддів - Матвійчук Л.В., Федонюк С.Ю.,

секретар судового засідання Вергун Т. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Ковельська міська рада Волинської області, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області до ОСОБА_2 про зобов"язання привести земельну ділянку у придатний для використання стан та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області до ОСОБА_1 про усунення порушень прав власника земельної ділянки за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду від 20 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити земельну ділянку та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний для використання стан.

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення порушень прав власника земельної ділянки

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2019 року первісний позов задоволено частково. Зокрема, зобов`язано ОСОБА_2 вчинити певні дії та стягнуто з нього в користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 1280 грн. В решті позову, а саме - у стягненні інших судових витрат - відмовлено. Цим же рішенням у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю (т. 2 а.с. 158, 178-182).

03 червня 2019 року позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про здійснення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом цивільної справи.

Вимоги заяви обґрунтовано тим, що при постановленні вказаного рішення судом було вирішено лише питання стягнення судового збору, як одного з видів судових витрат. Питання стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу не було вирішено. Причиною такого рішення позивач вважає відсутність на момент винесення судом рішення доказів реального понесення позивачем витрат на правничу допомогу.

Позивач ОСОБА_1 просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення та стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 20 червня 2019 року відмовлено у прийнятті додаткового рішення за заявою позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її заяву щодо розподілу судових витрат задовольнити, стягнувши з ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Встановлено, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення у даній цивільній справі від 30 травня 2019 року відповідно до вимог ст. 141 УПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, у тому числі і витрат на правову допомогу, про що зазначено у мотивувальній та резолютивній частині рішення суду.

Вказане рішення суду ні позивачем ОСОБА_1 ні її представниками не оскаржувалось.

У зв`язку із наведеним посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції було вирішено питання лише щодо стягнення судового збору не заслуговують на увагу. Зазначення у позовній заяві про стягнення судових витрат не є позовною вимогою.

Крім того, до закінчення судових дебатів не було подано доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, як і не було зроблено про це відповідної заяви, що визначено ЦПК України. Вказані докази були надані лише після вирішення спору. Так позивачем було надано ксерокопію квитанції від 4 серпня 2018 року про поповнення картки на суму 6700 грн. Дана квитанція не свідчить про оплату за надану їй правову допомогу, оскільки не містить у собі інформації кому були перераховані зазначені кошти. Крім того, у договорі про надання правової допомоги, укладеному між адвокатським бюро «Василь Ковальчук та партнери» та ОСОБА_1 № 10 від 01.11.2017 року не зазначено про надання правової допомоги саме у даній цивільні справі. Також до суду подана лише ксерокопія квитанції від 03.06.2019 року про поповнення ОСОБА_1 картки ОСОБА_3 , призначення платежу: оплата гонорару адвоката на суму 7259,85 грн, а не її оригінал.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржена ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд погоджується з висновком суду про відмову в ухваленні додаткового рішення, оскільки він здійснений на підставі вірно встановлених обставин справи, перевірки і правильної оцінки наданих доказів та узгоджується з вимогами цивільно-процесуального закону.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують і правового значення не мають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, а тому останнє підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду від 20 червня 2019 року, в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді