ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6494/19 Справа № 182/7190/17 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/7190/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 09 квітня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми авансу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 04 червня 2013 року позивач ОСОБА_1 , маючи намір придбати житловий будинок АДРЕСА_1 , виплатив його власникам, відповідачам по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , аванс у сумі 1 700 доларів США, що станом на 04 червня 2013 року було еквівалентно 13 600 грн., про що сторони склали відповідну розписку.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зобов`язалися до 04 жовтня 2013 року підготувати усі необхідні документи, звільнити вказаний будинок та заключити з ОСОБА_1 нотаріальну угоду купівлі-продажу, при якій він сплачує їм останню грошову суму від обумовленої вартості вказаного будинку, а саме 16300 доларів США, однак до теперішнього часу відповідачі відмовляються звільнити спірний будинок й заключати з ним нотаріальну угоду купівлі-продажу, мотивуючи тим, що вони не можуть приватизувати земельну ділянку.

Позивач зазначив, що декілька раз на рік він цікавився питанням приватизації землі та впевнений, що відповідачі не мають наміру укладати договір купівлі-продажу вказаного будинку, тому він змушений звернутися до суду, про примусове стягнення з відповідачів авансу, враховуючи курс долара США на теперішній час та враховуючи інфляцію та пеню за усі роки.

Посилаючись на викладене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 94 454 грн., сплачених у якості авансу, враховуючи пеню, інфляцію та судові витрати по справі.

Відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності та відмову в задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог про стягнення авансу у розмірі 45 696,00 грн., не розглядаючи при цьому його позовних вимог щодо стягнення з відповідачів штрафних санкцій.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом було невірно встановлено обставини справи та не взято до уваги, що розписка сторін містила лише обумовлену сторонами дату укладення майбутнього договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , а дата повернення грошових коштів, сплачених у якості авансу, сторонами не обумовлювалася, у зв`язку з чим, на переконання позивача, такий строк має обраховуватися у порядку ст. 530 ЦК України.

Також, позивач зазначає, що він має право на повернення сплаченого авансу та погоджується з тим, що з вимогами про застосування до правовідносин сторін положень ст. 625 ЦК України він звернувся до суду помилково, а тому не наполягає на застосуванні судом апеляційної інстанції штрафних санкцій.

Крім того, зауважує, що суд безпідставно визнав неявку позивача у судове засідання 02.04.2019 року без поважних причин та відмовив у задоволенні його заяви про відкладення розгляду справи, оскільки представник позивача адвокат ОСОБА_4 помер і всі процесуальні документи перебували у нього. На думку позивача такі дії суду перешкоджали йому у належному доступі до правосуддя та на отримання правової допомоги.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 червня 2013 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 складено та підписано розписку, відповідно до умов якої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали завдаток за продаж будинку АДРЕСА_1 , загальною вартістю 18 000 доларів США (що еквівалентно 144 000 грн.), від ОСОБА_1 у розмірі 1 700 доларів США (що еквівалентно 13 600 грн.). Продавці зобов`язувалися підготувати усі необхідні документи у нотаріуса до 04 жовтня 2013 року, покупець ОСОБА_1 зобов`язується придбати відповідно до підготовлених документів вищевказаний будинок у строк до 04 жовтня 2013 року. У випадку порушення сторонами зобов`язань, вони несуть відповідальність у відповідності з Цивільним Кодексом України (а.с. 4).

Факт отримання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 1 700 доларів США ними визнається (а.с.21-22, 39-40).

Договір купівлі - продажу будинку АДРЕСА_1 сторонами не укладено.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 700 доларів США позивачу ОСОБА_1 не повернули.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачем та відповідачами не укладалася, а існує лише розписка про отримання коштів, у зв`язку із чим вказана сума є авансом і підлягає поверненню в тому ж розмірі, в якому він передавався, тобто у сумі 1 700 доларів США, без застосування положень статті 625 ЦК України, оскільки між сторонами було відсутнє грошове зобов`язання.

Такі висновки суду є вірними та узгоджуються із наступним.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Оскільки попередній договір його учасниками укладався з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу будинку, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачем та відповідачами не укладалася, а існує лише розписка про отримання коштів, у зв`язку із чим 1 700 доларів США є авансом і підлягають поверненню.

Позивач ОСОБА_1 погодився з такими висновками суду першої інстанції та фактично, ставлячи питання про скасування рішення суду, не наводить в апеляційній скарзі жодних доводів щодо незаконності та необгрутованості рішення суду в цій частині, що,згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, взагалі звільняє суд апеляційної інстанції від перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в цій частині, оскільки, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Разом з тим, дійшовши висновку про правомірність вимог ОСОБА_1 щодо стягнення авансу у розмірі 1 700,00 доларів США, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог, застосувавши наслідки пропуску останнім позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як до такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За нормами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, розпискою від 04 червня 2013 року, складеною ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , обумовлено, що продавці ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) зобов`язуються підготувати усі необхідні документи у нотаріуса до 04 жовтня 2013 року, а покупець (ОСОБА_1 ) зобов`язується придбати відповідно до підготовлених документів будинок у строк до 04 жовтня 2013 року (а.с. 4), тобто сторони обумовили між собою строк до якого вони мають укласти договір купівлі-продажу - 04 жовтня 2013 року.

Саме після настання цього строку позивач дізнався або повинен був дізнатися, що відповідачами зобов`язання про підготовку всіх необхідних документів для укладення договору купівлі-продажу не виконано і у позивача настало право вимоги щодо повернення авансу.

Таким чином, перебіг позовної давності в даному випадку розпочався з 05 жовтня 2013 року.

Позивач звернувся до суду 11 грудня 2017 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами у суді першої інстанції, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для захисту порушеного права позивача, а тому позов задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна давність не пропущена на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України, оскільки в договорі не встановлено строк виконання зобов`язання повернути аванс, тому перебіг позовної давності за цим зобов`язанням розпочинається після пред`явлення вимоги про повернення авансу, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

За ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 2 цієї статті, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом враховано, що повернення авансу не є зобов`язанням за складеною сторонами розпискою від 04.06.2013 року, а є наслідком невиконання зобов`язання, в рахунок якого було сплачено аванс, а тому немає підстав розцінювати відсутність в розписці посилання на конкретний строк повернення авансу як невстановлення строку виконання зобов`язання.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: