Номер провадження: 22-ц/813/2413/19
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2019 року м. Одеса

Колегії суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.

за участі секретаря - Чепрас А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2017 року (одноособово суддя Огренич І.В.) у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

11.12.2015 року публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.06.2008 року №310М, і, остаточно уточнивши позов 27.09.2016 року, Банк просив: стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 982,19 доларів США еквівалент 504 831, 49 гривень, з яких 8 125,56 доларів заборгованість по відсоткам за користування кредитом і 12 856,63 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Між Банком і відповідачкою 25.06.2008 року укладений кредитний договір №310М, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 47 000 (сорок сім тисяч) доларів США на строк до 25.06.2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. У зв`язку із несвоєчасним поверненням кредитних коштів та несплатою відсотків за користування кредитом, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2015 року з відповідачки на користь Банка стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 973,30 доларів США.

Відповідачка продовжує ухилятись від виконання зобов`язань, заборгованість за кредитом не погашає, у зв`язку з чим станом на 24.11.2015 років заборгованість за кредитом становить 42 045,49 доларів США (16 806,94 доларів США заборгованість за кредитом, 11 616,40 доларів США заборгованість по процентам і 13 622,15 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором), а з урахування суми, присудженої на підставі рішення суду від 24.11.2015 року, заборгованість становить 20 982,19 доларів США (8 125,56 доларів заборгованість по відсоткам за користування кредитом і 12 856,63 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань).

Посилаючись на те, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в терміни, передбачені договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від виконання грошового зобов`язання, Банк просив позов задовольнити.

Представник Банка не приймав участі у судовому засіданні в суді першої інстанції 20.09.2017 року, подав заяву про підтримку уточнених позовних вимог, просив справу розглядати за його відсутності і не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачка не приймала участі у судовому засіданні 20.09.2017 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2017 року позовні вимоги Банка задоволено.

Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором № 310М від 25.06.2008 року у розмірі 20 982,19 доларів США, еквівалент 504 831,49 гривень, з яких: заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 8 125,56 доларів США, еквівалент 195 500,97 гривень; заборгованість за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 12 856,63 доларів США, еквівалент 309 330,52 гривень.

З відповідачки на користь Банка суд стягнув судові витрати у розмірі 7 572,47 гривень.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2017 року залишено без задоволення (а.с.203).

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду від 20.09.2017 року скасувати та ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

Банк, у зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором від 25.06.2008 року і у 2012 році звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2015 року з неї на користь Банка суд стягнув заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 781,91 доларів США, еквівалент 156 047,54 гривень.

Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів не мали правового значення, оскільки на підставі вимоги Банка від 01.02.2012 року вона, як позичальник, була зобов`язана повернути кредит у повному обсязі до вказаної у вимогі дати, у зв`язку з чим всі наступні щомісячні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї суми заборгованості виконанню не підлягали.

Після направлення Банком письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, кредитний договір припинив свою дію і Банк втратив можливість нарахування та стягнення із позичальника відсотків за кредитним договором, оскільки нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строками дії кредитного договору, договором не передбачено.

Рішення суду не містить посилання на розрахунок суми заборгованості, зокрема з чого вона складається. Банк не надав суду жодного належного розрахунку суми боргу. В матеріалах справи відсутні первинні документи з метою доведення правильності нарахування заборгованості.

Вона не була присутня у судовому засіданні, яке фактично не проводилося (оскільки позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність), вона була позбавлена можливості надати свої заперечення проти позову, а також надати суду відповідні докази, що спростовують суму заборгованості.

При вирішенні справи судом не взято до уваги, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язання за кредитним договором, строк пред`явлення кредитором вимог до позичальника про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Заочним Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2012 року встановлено, що останній платіж, згідно графіку, ОСОБА_1 здійснила у 2010 році, а тому з часу прострочення несплаченої заборгованості, відповідно до ст. 261 ЦК України, починається перебіг позовної давності для вимог боржника та обчислення встановленого строку для пред`явлення вимог до позичальника щодо окремих зобов`язань за кредитом.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

В поясненнях на апеляційну скаргу представник Банка просить відмовити у задоволенні скарги і залишити рішення суду в силі, зазначивши:

Зобов`язання має виконуватися відповідно до вимог ст. 526 ч.1 ЦК України, ст. ст. 1054 ч.ч.1.2, 1048 ч.1 ЦК України, а припиняється відповідно до ст. 598 ч.1, 599 ч.1 ЦК України.

Позичальник порушила умови зобов`язання, і, відповідно до ст. 610, 611, 1050 та 625 ЦК України, зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів на встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору від 25.06.2008 року, при порушенні позичальником зобов`язань за кредитним договором по погашенню кредита, передбачених п.п.1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 даного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 40% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Твердження апелянта про те, що після направлення письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, кредитний договір припинив свою дію і Банк втратив можливість нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором є хибними, оскільки відповідно до п.7.1 кредитного договору договір набирає чинності з моменті підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань сторонами договору.

Пунктом 6.4 кредитного договору передбачено нарахування пені, а п. 6.7. кредитного договору визначено, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагорода, пеня, штрафи встановлюються сторонами упродовж 5 років.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

26.05.2008 року між Банком і відповідачкою укладений кредитний договір №310М, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 47 000 доларів США на строк до 25.06.2013 року зі сплатою 18% річних за користування кредитними коштами (а.с.26-28).

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 25.06.2008 року між Банком і ОСОБА_2 укладений договір поруки №310 МР (а.с.29).

У зв`язку із несвоєчасним поверненням кредитних коштів та несплатою відсотків за користування кредитом у лютому 2012 року Банк звернувся із позовом про стягнення з відповідачки і її поручителя у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором від 26.05.20008 року станом на 27.02.2012 року у розмірі 20 973,30 доларів США, з яких 16 806,94 доларів США заборгованість за кредитом, 11 616,40 доларів США заборгованість по процентам і 13 622,15 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2013 року договір поруки між Банком і ОСОБА_2 від 25.06.2008 року №310 МР, визнаний припиненим (а.с.95-102).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2015 року, залишеним без змін на підставі ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2016 року, з відповідачки і її поручителя у солідарному порядку на користь Банка стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 156 047 гривень (а.с.17,136-138).

Посилаючись на те, що позичальник продовжує ухилятись від виконання зобов`язань, заборгованість за кредитом не погашає, станом на 24.11.2015 років заборгованість за кредитом становить 42 045,49 доларів США, 11.12.2015 року Банк знову звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.05.2008 року № №310М станом на 24.11.2015 року з підстав ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України у розмірі 20 982,19 доларів США (8 125,56 доларів заборгованість по відсоткам за користування кредитом і 12 856,63 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань), за вирахуванням заборгованості, яку стягнуто на підставі рішення суду від 24.11.2015 року (16 806,94 доларів США заборгованості за кредитом, 11 616,40 доларів США заборгованості по процентам і 13 622,15 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із кредитного зобов`язання, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов Банка виходив з того, що зобов`язання з кредитного договору між сторонами не припинились, відповідачка порушила умови зобов`язання і допустила заборгованість, яка підлягає стягненню у розмірі 20 982,19 доларів США еквівалент 504 831,49 гривень (а.с.165-167).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ч.1 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. ст. 598 ч.1, 599 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ч.1 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2015 року, залишеним без змін на підставі ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2016 року, з відповідачки і її поручителя у солідарному порядку на користь Банка стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 156 047 гривень (а.с.17,136-138).

Зі змісту заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2015 року вбачається, що у лютому 2012 року Банк звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.05.2008 року № №310М станом на 27.02.2012 року у розмірі 20 781, 91 доларів США, з яких, 16 806,94 доларів США заборгованість за кредитом, 11 616,40 доларів США заборгованість по процентам і 13 622,15 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором (а.с17).

У грудні 2015 року Банк повторно звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.06.2008 року №310М, і, остаточно уточнивши позов 27.09.2016 року, з підстав ст. ст. 526, 527, 530 та 1054 ЦК України, просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 982,19 доларів США еквівалент 504 831, 49 гривень, з яких 8 125,56 доларів заборгованість по відсоткам за користування кредитом і 12 856,63 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань (а.с.79,80).

Вимоги Банка про стягнення із позичальника заборгованості станом на 25.11.2015 року у розмірі 20 982,19 доларів США задоволенню не підлягають зважаючи на наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 14-154цс18 (постанова від 04.07.2018 року), відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1206цс15, а також у постановах N 6-1252цс16 від 21 вересня 2016 року, N 6-1047цс16 від 06 липня 2016 року, N 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року, N 6-2096цс16 від 27 вересня 2016 року про те, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що звернення із позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі № 14-154цс18 (постанова від 04.07.2018 року), якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором заборгованість зазначена в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

За змістом ст. 625 ч.2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги Банка простягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за період з 27.02.2012 року по 25.11.2015 року у розмірі 8 125,56 доларів США за користування кредитним коштами та 12 856,63 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, які заявлені Банком з підстав ст. ст. 526, 527, 530 та 1054 ЦК України, задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим колегія суддів відмовляє Банку у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.06.2008 року №310М.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи відповідачки ОСОБА_1 у скарзі стосовно того, що у 2012 році Банк звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості, і, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2015 року з неї на користь Банка суд стягнув заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 781,91 доларів США, еквівалент 156 047,54 гривень, що кредитний договір припинив свою дію і Банк втратив можливість нарахування та стягнення із позичальника відсотків за кредитним договором, прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для відмови Банку у позові.

Інші доводи апелянта про те, що рішення суду не містить посилання на розрахунки суми заборгованості, зокрема з чого вона складається, Банк не надав суду жодного належного розрахунку суми боргу і в матеріалах справи відсутні первинні документи з метою доведення правильності нарахування заборгованості, судом не взято до уваги, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язання за кредитним договором, строк пред`явлення кредитором вимог до позичальника про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки з врахуванням мотивів та підстав відмови Банку у позові, зазначені доводи не мають правового значення.

Доводи представника Банка у поясненнях на скаргу про те, що відповідно до п. 4.3 кредитного договору від 25.06.2008 року при порушенні позичальником зобов`язань за кредитним договором по погашенню кредита у випадках, передбачених п.п.1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 кредитного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 40% річних від суми залишку непогашеної заборгованості, а також що пунктом 6.4 кредитного договору передбачено нарахування пені, а п. 6.7. кредитного договору визначено, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагорода, пеня, штрафи встановлюються сторонами в продовж 5 років, - колегія суддів не бере до уваги.

Звернення Банка із позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору.

На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, а саме, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі № 14-154цс18 (постанова від 04.07.2018 року), якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором заборгованість зазначена в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Зважаючи на викладене, Банк, у встановленому законом порядку, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, не позбавлений права на отримання процентів за порушення грошового зобов`язання, а не у вигляді стягнення процентів та пені з підстав ст. ст. 526, 527, 530 та 1054 ЦК України.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що Банк не довів своїх вимог з підстав ст. ст. 526, 527, 530 та 1054 ЦК України, відсутні підстави для ствердження про порушення прав та інтересів Банка, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.ч.1 п.п.1-4,2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права, зокрема неправильно застосував норми ст. ст. 526, 527, 530 та 1054 ЦК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3ЦПК України).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову Банку у позові до ОСОБА_1 .. Тому відповідачка має право на відшкодування судових витрат, пов`язаних із подачею апеляційної скарги, які документально підтверджені у сумі 11 511,03 гривень (а.с.223).

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-3, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2017 року - скасувати.

Відмовити публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.06.2008 року №310М станом на 25.11.2015 року у розмірі 20 982,19 доларів США еквівалент 504 831, 49 гривень.

Стягнути з публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (ІІН № НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 11 511 (одинадцять тисяч п`ятсот одинадцять) гривень 03 копійки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 24.07.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков