Провадження № 2/522/4298/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В. І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у вересні 2011 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 214 998,83 грн..

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 09.07.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське міське відділення № 7860 ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 1342/309, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти (кредит) у розмірі 45 000 дол. США, строком до 09.07.2017 року, зі сплатою відсотків у розмірі 13 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки від 09.07.2007 року. Відповідно до положень кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати відсотки та інші передбачені договором платежі. Проте, в обумовлені договором строки ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує та не здійснює відповідні платежі з погашення кредиту. У зв`язку з цим у ОСОБА_1 станом на 30.06.2011 року утворилася заборгованість за вказаним договором у розмірі 214 998,83 грн., що призводить до погіршення фінансового стану Банка.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Терьохін С.Є. від 12.09.2011 року провадження по справі було відкрито (т.1, а.с.27).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В. від 01.11.2013 року зазначену справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання (т.2, а.с.34).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року позовні вимоги банку задоволені, а саме:

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , І ОСОБА_2 Н. НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» () заборгованість за Кредитним договором № 1342/309 від 09.07.2007 року у розмірі 214 998 (двісті чотирнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім) гривень 83 копійки, з яких:

- заборгованість за кредитом - 26 661,93 дол. США, що за курсом НБУ станом на 30.06.11 року (1 дол. США = 7,9727 грн.), еквівалентно 212 567,57 грн.,

- заборгованість по відсотках - 284,88 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно 2 271,26 грн.,

- неустойка за ненадання документів - 80 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , І ОСОБА_2 Н. НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» () витрати по сплаті державного мита та по сплаті інформаційно-технічного забезпечення процесу у загальному розмірі 1 820 (одна тисяча вісімсот двадцять) гривень.. (т.1, а.с.81-84).

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2016 року доповнено заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року наступним абзацом:

«Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» () заборгованості в розмірі 26946,81 дол. США що еквівалентно 214838,83 грн. та 80 грн. з яких: заборгованості за кредитом - 26661,93 дол. США що еквівалентно 212567,57 грн., заборгованість за відсотками 284,88 дол. США, що еквівалентно 2271,26 грн., неустойка за ненадання документів 80 грн.» (т.1, а.с.107-108).

05.09.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року. В обґрунтування заяви зазначив, що він не був сповіщений про розгляд справи, не отримував жодної повістки. Також зазначав, що він не згодний із сумою заборгованості та надав чисельні квитанції про сплату кредиту.

Ухвалою суду від 19.09.2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було задоволено та вказане заочне рішення від 04.11.2014 року скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку на 26.10.2017 року (т.2, а.с.163-164).

До суду надійшли письмові заперечення (т.2, а.с.178-182), згідно яких заперечував проти задоволення позовних вимог.

Ухвалою суду від 26.10.2017 року було задоволено заяву ОСОБА_3 та витребувано з банку належним чином засвідчену виписку щодо руху коштів за кредитним договором від 09.07.2007 року №1342/309, укладеного з ОСОБА_1 ..

Розгляд справи відкладено на 28.11.2017 року.

На виконання вимог ухвали суду від 26.10.2017 року представником банку було надано до суду виписки по рахунку (т.2, а.с.193-211).

28.11.2017 року розгляд справи був відкладений на 07.02.2018 року у зв`язку з неявкою сторін. 07.02.2018 року та 19.03.2018 року розгляд справи відкладався у зв`язку з зайнятістю судді в розгляді іншої справи.

До суду 16.05.2018 року надійшла заява від представника банку, згідно якої зменшили позовні вимоги та просили стягнути заборгованість за кредитним договором №1342/309 від 09.07.2007 р. станом на 14.03.2017 року в розмірі 9.097,57 дол. США (що екв.235 763,53 грн. станом на 14.03.2018 р.) та 113 343,46 грн., з яких:

- прострочений основний борг по кредиту 8 096,20 дол. США;

- прострочені проценти за користування кредитом 547,89 дол. США;

- прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту 1 120,00 грн.;

- пеня за прострочений основний борг по кредиту 106 415,02 грн.;

- пеня за прострочені проценти за користування кредитом 5 510,82 грн.;

- пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту 297,62 грн.;

- 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту 428,90 дол. США;

- 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків 24,58 дол. США.

- стягнути з ОСОБА_1 на користь банку держмито в розмірі 1 700,00 грн. та збір на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120,00 грн. (т.2, а.с.235-250).

Суд 16.05.2018 року протокольною ухвалою прийняв до розгляду зменшення позовних вимог. Розгляд справи був відкладений на 02.07.2018 року.

Ухвалою суду від 02.07.2018 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 01.11.2018 року.

01.11.2018 року розгляд справи був відкладений на 24.01.2019 року у присутності представника відповідача та у зв`язку з неявкою сторони позивача.

24.01.2019р. розгляд справи відкладено на 23.04.2019р. через неявку сторін.

У судовому засіданні 23.04.2019 року представник банку підтримав уточненні позовні вимоги від 16.05.2018 року та посилався на те, що позичальник своєчасно не сплачував кошти за кредитом, тому у нього виникла прострочена заборгованість і нараховані штрафні санкції станом на 14.03.2017 року в розмірі 9.097,57 дол. США (що екв.235 763,53 грн. станом на 14.03.2018 р.) та 113 343,46 грн.. Представник не заперечував, що відповідач продовжував сплачувати кредит, проте з порушенням строків таких платежів.

Представник відповідача адвокат Головко К.В. (по ордеру серії ОД №280202 від 22.10.2018 року) надала до суду відзив (т.3, а.с.45-55), який підтримала в судовому засіданні та заперечувала проти позовних вимог.

Вказувала, що Позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог. Інших заяв щодо зміни предмета чи підстави позову Позивачем надано суду не було. Таким чином, вважає, що Позивач наполягає на задоволенні своєї позовної заяви редакції 2011 року із відповідними предметом та підставами. Підставою позовної заяви, що була подана до суду у вересні 2011 року, було і залишається твердження Позивача про невиконання Відповідачем станом на вересень 2011 року протягом тривалого часу зобов`язань за кредитним договором, а саме:

- нездійснення платежів щодо погашення кредиту (на підтвердження цієї підстави Позивачем було надано лише розрахунок заборгованості, оформлений неналежним чином та такий, що не відповідав дійсності, що підтверджується наданими Відповідачем копіями щомісячних квитанцій, які і стали аргументом для скасування заочного рішення суду) та

- нез`явлення до Позивача у зв`язку з вирішенням питання щодо погашення цієї заборгованості (на підтвердження цієї підстави Позивачем не було надано жодного доказу, Відповідач же надав суду усі копії квитанцій, які підтверджують не лише щомісячне виконання умов договору щодо сплати за ним, але й щомісячну явку до відділення Позивача).

Вказувала, що позовні вимоги Позивача не можуть підлягати задоволенню, оскільки обставини, якими Позивач обґрунтовує свої вимоги, не існували, та доказів їх існування суду або не надавалось, або вони були недостовірними та такими, що не відповідали дійсності. Таким чином, позов є безпідставним. Належне виконання умов Кредитного договору підтверджується ЩОМІСЯЧНИМИ квитанціями про сплату кредиту, нарахованих відсотків та комісії за ним, копії яких були надані суду разом із заявою про скасування заочного рішення. Відповідач надав суду копії щомісячних квитанцій за період з моменту укладення договору (червень 2007 року) по момент ухвалення судового рішення (грудень 2014 року). вважає, що позивач умисно ввів суд в оману не лише щодо невиконання умов договору в частині несплати кредиту, нарахованих відсотків та комісії за ним, а й щодо нез`явлення ОСОБА_1 до Позивача, оскільки платежі за Кредитним договором здійснювались саме у відділенні ПАТ «Ощадбанк», що підтверджується квитанціями про сплату. За весь період часу знаходження позову у суді (3 роки), часу, що минув з моменту ухвалення рішення (3 роки), ОСОБА_1 щомісяця приходив до відділення ПАТ «Ощадбанк», але жодних претензій, побажань, повідомлень чи повісток з боку Позивача не отримував. Виходячи з розрахунку загальної заборгованості за договором станом на 14 березня 2018 року, що був поданий до суду разом із заявою про зменшення розміру позовних вимог, вбачається припинення Відповідачем погашення заборгованості (яку Відповідач заперечує) з 01 травня 2016 року, однак Позивачем підставу позову не змінено, а отже і не доведено підстав для звернення до суду у вересні 2011 року, а, навпаки, наданим розрахунком підтверджено безпідставність позову, оскільки він містить дані про зарахування коштів в рахунок виконання обов`язків за Договором.

Також заперечувала щодо існування у відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі, посилалась на те, що надання суду у якості доказу наявності факту заборгованості та її розміру тільки розрахунку є не лише порушенням норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а й порушенням процесуального закону.

Посилалась на те, що відповідно до пункту 4.1.2 Кредитного договору, Позивач зобов`язався відкрити Відповідачу (Позичальнику у тексті Договору) в філії Одеське міське відділення №7860 ВАТ «Ощадбанк» кредитний рахунок № НОМЕР_2 для надання кредиту та обліку заборгованості за Кредитом та рахунок № НОМЕР_3 у філії Одеське міське відділення №7860 ВАТ «Ощадбанк» для нарахування та облік нарахованих процентів за кредитом відповідно до правил, що діють у Банку. Квитанції про сплату заборгованості за Договором не містять реквізитів даних рахунків, немає реквізитів рахунків Відповідача і в наданих суду виписках та розрахунках. Крім того, Позивач неодноразово у письмовій формі відмовляв від надання виписки з рахунків Відповідача, а в листі від 05 травня 2017 року №113.20-13/5265/1342/309 (наявний в матеріалах справи), відмовляючи в черговий раз, зазначив, що заборгованість за Кредитним договором обліковується на внутрішньобанківських рахунках (банківські рахунки «2203», «2208», «22092), а не особистих рахунках клієнта. Зазначене, на думку сторони відповідача, дає підстави вважати, що Відповідач виплатив зобов`язання за Договором у повному обсязі або банком списані боргові зобов`язання Відповідача. Ухвалу суду про витребування доказів від 26 жовтня 2017 року, якою було задоволено заяву представника Відповідача ОСОБА_3 , Позивачем також не було виконано належним чином, оскільки на її виконання видано виписку з із зазначенням іншого рахунку - № НОМЕР_4 , невідомого Відповідачу, та без жодного підпису уповноваженої особи та без печатки, тому вважає, що такий доказ взагалі не може сприйматися судом як такий, що підтверджує наявність факту. Ну думку сторони відповідача вищевикладене свідчить про невиконання Позивачем вимог закону стосовно надання суду належних та допустимих доказів при зверненні до суду з позовом, тому Відповідач вважає факти, на які посилається Позивач як на підставу свої вимог, недоведеними. Твердження Позивача про наявність заборгованості та її розмір є виключно припущенням, оскільки не підтверджено ні первинними банківськими документами, ні виписками по рахункам, та оспорюється відповідачем. Додатково посилалась на невідповідністю самого розрахунку від 14 березня 2018 року та виписки вимогам закону. У наданому Позивачем розрахунку стоїть підпис начальника відділу бек-офісу ОСОБА_4 , але документів, що підтверджують її право на підписання документації, суду не надано, печатка відсутня. Виписки по рахунку Позивачем при зверненні до суду із позовом також не надано.

Розгляд справи був відкладений на 26.06.2019 року.

У зв`язку з неявкою представника позивача 26.06.2019 року розгляд справи відкладено на 19.07.2019 року.

У судовому засіданні 19.07.2019 року представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» зменшені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Головко К.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з обставин та підстав, викладених у відзиві, та пояснень, наданих у минулому судовому засіданні.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, з урахуванням пояснень осіб, які були присутні в судовому засіданні, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що між ВАТ «Державний Ощадний Банк України» в особі філії Одеське міське відділення № 7860 ВАТ «Ощадбанк» (надалі позивач, кредитор, позичальник) та ОСОБА_1 (надалі відповідач, боржник, позичальник) 09.07.2007р. був укладений Кредитний договір № 1342/309 (надалі кредитний договір), відповідно до якого Банк зобов`язується надати ОСОБА_1 грошові кошти (кредит) в іноземній валюті у сумі 45 000 дол. США, строком повернення (відповідно до п. 1.2. кредитного договору) до 09.07.2017 року, зі сплатою (відповідно до п. 1.1. кредитного договору) 13 % річних (т.1, а.с.14-19).

Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного кредитного договору відповідач був ознайомлений та згодний, про що свідчать його підписи на кожній сторінці договору.

Із позову вбачається, що згідно внесених до статуту ВАТ «Державний Ощадний Банк України» змін, які були затверджені постановою КМУ від 06.04.2011 року № 502, ВАТ «Державний Ощадний Банк України» було перейменовано у Публічне акціонерне товариство «Державний Ощадний Банк України», яке в свою чергу залишилося правонаступником усіх прав та обов`язків першого.

Відповідно до положень зазначеного кредитного договору позивач зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти а позичальник зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені кредитним договором строки.

Відповідно до п. 1.5. кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно проводити погашення кредиту та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом.

Згідно п. 5.4. кредитного договору у разі ненадання позичальником документів, що передбачені умовами договору, позичальник повинен сплатити на користь Банку неустойку у розмірі 0,05 % від суми кредиту.

Із позову вбачається, що позивач виконав умови кредитного договору та надав позичальнику кредитні кошти у сумі 45 000 дол. США, однак доказів такого надання суду не надано.

У забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений Договір іпотеки № б./н. від 09.07.2007 року, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку Банка належну йому на праві власності квартиру ( АДРЕСА_1 ), на яку позивач у разі невиконання умов кредитного договору може звернути стягнення за для забезпечення своїх вимог (т.1, а.с.10-13). Зі змістом, умовами та правовими наслідками договору іпотеки відповідач був ознайомлений та згодний, про що свідчить його підпис на цьому договорі.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільний кодекс України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ст.ст.. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

У відповідності ст.1 ЦПК України (в редакції на час подання позову), завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.10 ЦПК України (в редакції на час подання позову), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільно-процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017р..

Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу;

У відповідності до ст. 13 ЦПК України ( в редакції від 15.12.2017 року), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з позову, підставами для звернення банку в 2011 році до суду з позовом про стягнення заборгованості стало те, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував протягом тривалого часу, не здійснював відповідні платежі щодо погашення кредиту, та не з`являвся до позивача у зв`язку з вирішенням питання щодо погашення цієї заборгованості.

16 травня 2018 року Позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої змінили предмет позову в частині розміру заборгованості та просили стягнути прострочену заборгованість станом на 14.03.2018 року у розмірі 9 097,57 доларів США та 235 763,53 грн., з яких:

- прострочений основний борг по кредиту8 096,20 дол. США, що за курсом НБУ станом на 19.07.19 року (1 дол. США = грн.), еквівалентно грн.,

- прострочені проценти за користування кредитом 547,89 дол. США, що за вказаним курсом еквівалентно грн.,

- прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту 1 120,00 грн.,

- пеня за прострочений основний борг по кредиту 106 415,02 грн.;

- пеня за прострочені проценти за користування кредитом 5 510,82 грн.;

- пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту 297,62 грн.;

- 3 % річних за несвоєчасно погашення кредиту 428,90 дол. США;

- 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків 24,58 дол. США.

Розрахунок заборгованості міститься у матеріалах справи (т.2, а.с.238-248).

Дана заява була вмотивована тим, що відповідачем як позичальником було здійсненні численні платежі за кредитним договором, а отже є підстави для перерахунку суми існуючої заборгованості.

При цьому суд вбачає, що підстави позову, викладені банком у 2011 році, не були змінені у 2018 році, було і залишається твердження Позивача про невиконання Відповідачем станом на вересень 2011 року протягом тривалого часу зобов`язань за кредитним договором, а саме: нездійснення платежів щодо погашення кредиту та нез`явлення до Позивача у зв`язку з вирішенням питання щодо погашення цієї заборгованості.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Між тим, суд вбачає, що позовні вимоги Позивача не можуть бути задоволенні, оскільки обставини, на які посилається Позивач як на підставу своїх вимог, не доведені належним чином.

Належне виконання ОСОБА_1 умов Кредитного договору підтверджується щомісячними квитанціями за період з 2007р. по 30.09.2014р. про сплату кредиту, нарахованих відсотків та комісії за ним, копії яких були надані суду разом із заявою про скасування заочного рішення, оригінали були досліджені підчас розгляду справи по суті (т.1, а.с.135-250, т.2, а.с.1-155).

Окрім того, не знайшла свого належного підтвердження підстава позову банку щодо не з`явлення позичальника до позивача у зв`язку з вирішенням питання щодо погашення цієї заборгованості.

Оскільки згідно пояснень сторони відповідача, що не спростовано позивачем, ОСОБА_1 протягом тривалого часу з дня отримання кредиту та по 2014 рік (в тому числі на момент винесення заочного рішення Приморським районним судом м. Одеси у листопаді 2014 року) (т.2, ас.136-143) здійснював погашення кредиту в касах відділення банку та жодних претензій щодо неналежного виконання умов кредитного договору з боку банку йому пред`явлено не було. Доказів направлення Відповідачу претензій, побажань, повідомлень чи повісток Позивачем суду не надано.

Таким чином, із урахуванням викладеного, суд вбачає, що підстави позову (не внесення щомісячних платежів), за яких він був заявлений банком в 2011 році, не знайшли свого підтвердження за розглядом справи та спростовані стороною відповідача.

Виходячи із розрахунку загальної заборгованості за договором станом на 14 березня 2018 року, що був поданий до суду разом із заявою про зменшення розміру позовних вимог, можна зробити висновок про припинення Відповідачем погашення заборгованості (яку Відповідач заперечує) з 01 травня 2016 року, однак Позивачем підставу позову не змінено та не обґрунтовано належним чином, та наданим розрахунком підтверджено безпідставність позову, оскільки він містить дані про зарахування коштів в рахунок виконання обов`язків за Договором.

Таким чином, посилання Позивача на порушення Відповідачем статей 525, 526, 530, 612, 625, 1050, 1054 Цивільного кодексу України як на підставу позову є необґрунтованим.

Також суд погоджується з доводами представника відповідача з приводу того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості відповідача.

Належними доказами є первинні облікові документи, оформлені у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», Постанови правління НБУ № 566, Постанови правління НБУ № 174 - виписки з рахунку, платіжні доручення, меморіальні ордери та ін..

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати постановою, винесеною 30 січня 2018 року по справі № 161/16891/15-ц, залишив без задоволення касаційну скаргу банку та зазначив наступне: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. З урахуванням того, що на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006, 2009 роки, оригіналу Генеральної угоди від 9 серпня 2012 року, виписки з особового рахунку відповідача; заперечень законного представника відповідача щодо підписання Генеральної угоди відповідачем та не здійснення позичальником платежів за договором, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку».

Неможливість підтвердження заборгованості лише розрахунком встановлена і постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2018 року №315/353/17, у якій суд зазначив наступне: «Сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання її розміру відповідачем, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості, зокрема, виписку по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо».

Отже, підтвердження позовних вимог про наявність та розмір заборгованості за Кредитним договором випискою з рахунку також не є належним способом доказування, що підтверджується у пункті 60 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року по справі № 733/608/16-ц: «..Враховуючи вищезазначене, виписка по рахунку не є первинним документом. Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги з точки зору їх належності та достатності докази позивача щодо розрахунку його вимог, які не підтверджені бухгалтерськими документами».

Здійснена працівником Банку довідка про заборгованість за кредитним договором є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача.

Також, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55 передбачено, що відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису.

Вказуючи на належність засвідчення копії, суд зазначає, що фотокопія має бути належної якості, з відміткою про засвідчення копії документа, особою, яка його посвідчує, яка складається: зі слів «Згідно з оригіналом», назви та особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису, та печатки (для нотаріального завірених копій, копій, що подаються адвокатом як представником (за наявності такої печаті), чи які подаються юридичними особами публічного та приватного права).

Між тим, суд вбачає, що додатки до розрахунку заборгованості, наданий банком до заяви про зменшення позовних вимог, (т.2, а.с.239-248) взагалі не містить підпису уповноваженої особи та не засвідчений належним чином, а отже не приймається судом як належний та допустимий доказ.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, з огляду на викладені обставини та враховуючи, що судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю.

Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України судом також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 11, 15, 16, 256-258, 261, 316, 321, 328, 509, 512, 514, 524-526, 530, 536, 575, 589, 590, 610-612, 627, 629, 631, 638, 639, 1050, 1054 ЦК України; ст.ст.1, 3-13, 19, 23, 42-44, 48, 49, 76-80, 83, 89, 95, 133, 141, 209, 211, 223, 229, 235, 244, 245, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354, п.9 Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-г) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний тест рішення виготовлено 25.07.2019 року.

Суддя Домусчі Л.В.