ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року
м. Харків

Справа №617/684/19

Провадження № 22-ц/818/3562/19

Категорія: встановлення факту,

що має юридичне значення

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

учасники справи:
заявник: ОСОБА_1
заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України,
Російська Федерація

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 02 травня 2019 року у складі судді Глоби М.М.

у цивільній справі №617/684/19 за заявою ОСОБА_1 про становлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,-

встановив:
25.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту встановлення у нього хвороби при виконанні обов`язку військової служби у липні 2015 року поблизу м.Артемівськ ( наразі Бахмут) Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації України.
Ухвалою Вовчанського районного суду м. Харкова від 02 травня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_1 вказує, що відмова суду першої інстанції у відкритті провадження за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, є незаконною та необгрунтованою з підстав порушння судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.З матеріалів справи вбачається, що його звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту розвинення в нього хвороби при виконанні обов`язку військової служби у липні 2015 року під час бойових дій на території Донецької та Луганської областей України саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України обумовлено в першу чергу тим, що він має на меті визначити свій статус як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.
Відзив на апеляційну скаргу заінтересовані особи не подавали.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кот Т.В. апеляційну скаргу підтримала і просила задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Ухвала судді суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивована тим, що заяви про встановлення факту отримання захворювань під час виконання військової служби не можуть розглядатися в судовому порядку, оскільки законодавством передбачено інший порядок встановлення таких фактів.

Так, судовим розглядом встановлено, що у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту встановлення у нього хвороби при виконанні обов`язку військової служби у липні 2015 року поблизу м.Артемівськ ( наразі Бахмут) Донецької області Ураїни внаслідок збройної агресії Російської Федерації України.
Із змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається, що 23.05.2015 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 його було призвано до Збройних Сил України за мобілізацією звання- рядовий, посада-старший радіотелефоніст взводу управління 2 протитанкової артилерійської батареї протитанкового дивізіону бригадної артилерійської групи. В період з 18.05.2015 по 16.12.2015 ОСОБА_1 був залучений та брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей

22.07.2015 ОСОБА_1 , під час розвантажування снарядів впав та отримав забій ділянки лівого кульшового суглобу, лікувався амбулаторно, перебуваючи в частині,в подальшому лікувався стаціонарно в медичних установах з діагнозом лівобічний коксартроз III-IV ст., ПФС-2 ст., асептичний некроз головки лівої стегнової кістки, стійкий больовий синдром з порушенням статико-динамічної функції лівої нижньої кінцівки, в період з 20.10.2015 по 15.12.2015 перебував на стаціонарному лікування в травматологічному відділунні ВМКЦ ПнР. Військово-лікарняною комісією Північного регіону по встановленню причинного звїязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військослужбовців встановлення, що захворювання ОСОБА_1 повїязано із захистом Банківщини.

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби з виключенням зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, згідно витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 16.12.2015 року.

Був також оглянутий МСЕК, і визнаний інвалідом другої групи,оримано посвідчення інваліда війни, а також посвідчення учасника бойових дій.
ОСОБА_1 в заяві про встановлення юридичного факту вказував, що встановлення цього факту необхідно йому для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту.

Згідно з частиною 1 та пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку встановлення можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Із змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту.

Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Проте, пунктом 1.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджено наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року за № 402 передбачено, що установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям військо - лікарська експертиза. Повноваження щодо встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців покладені на військово-лікарські комісії, а повноваження щодо оформлення довідки про обставини травми надані командиру (начальнику) військової частини.

Із змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просив встановити причинний зв`язок між захворюванням та перебуванням на військовій службі, що виключає можливість встановлення цього факту в порядку цивільного судочинства, оскільки порядок встановлення такого факту визначено діючим законодавством України.

Посилання ОСОБА_1 та його представника на судову практику, а саме постанову Верховного Суду від 18 липня 2018 року ( справа № 285/3000/17-ц) є безпідставними, оскільки в зазначеній постанові справа не вирішувалась остаточно та судом касаційної інстанції не приймалося рішення про застосування норм права при вирішенні аналогічних справ.

Таким чином, п. 1.1. Положення вбачається, що повноваження щодо встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців покладені на військово-лікарські комісії, а повноваження щодо оформлення довідки про обставини травми надані командиру (начальнику) військової частини.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з додержанням норм процесуального права ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення. Доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають і спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 липня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина