Житомирський апеляційний суд
Справа №296/837/19 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 61 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/837/19 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Житомирського апеляційного адміністративного суду про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 14 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Лєдньова Д.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути із Житомирського апеляційного адміністративного суду на свою користь 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що відповідачем під час розгляду апеляційної скарги Житомирської міської ради у справі № 296/12002/13-а було допущено порушення вимог матеріального та процесуального права.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14 травня 2019 року провадження у справі закрито.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки порушенням, допущеним відповідачем при розгляді апеляційної скарги, не врахував обставини, на які вона посилалась у позовній заяві, надав привілеї Житомирському апеляційному адміністративному суду, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Позивач та відповідач направили до апеляційного суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. У відзиві, зокрема, вказано, що оскарження дій судді (суду), що пов`язані з ухваленням рішення у справі або постановленням ухвали можливе лише в порядку, визначеному процесуальним законом. Оскарження таких дій шляхом подання скарги чи позовної заяви до іншого суду першої інстанції є неприпустимим, оскільки суперечить принципу незалежності суддів та недопущення впливу на них, закріпленого ст. 126 Конституції України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що предмет спору не пов`язаний із виконанням відповідачем адміністративних функцій як органу влади, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів вважає висновок місцевого суду обґрунтованим з урахуванням такого.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, окрім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У розумінні положень норм Кодексу адміністративного судочинства України суди при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

За таких обставин, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У зв`язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядку і їх виконанням, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Зазначене відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Підставою звернення ОСОБА_1 з позовом до Житомирського апеляційного адміністративного суду про відшкодування моральної шкоди є порушення відповідачем вимог матеріального та процесуального права під час розгляду апеляційної скарги Житомирської міської ради у справі № 296/12002/13-а.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №757/43355/16-ц зазначено, що здійснюючи правосуддя суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частина перша і третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вказана правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі №295/7631/17 та аналогічного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16 січня 2018 року в справі № 454/2843/15-ц.

Аналогічну позицію висловлено також у п.57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші судові порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року в справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви №№ 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року в справі «Ашінгдейн проти Великої Британії).

Враховуючи вищевикладене, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження дій суду, пов`язаних із переглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено. Оскарження вчинення (невчинення) судом у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду.

За таких обставин, позовна заява ОСОБА_1 до Житомирського апеляційного адміністративного суду про відшкодування моральної шкоди не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Приписи «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як до справ, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і до тих справ, які взагалі не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства по суті.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі, а тому підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді