Справа № 463/5890/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/685/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представників

Стефановича Ю.М., Оприско М.В.,

представників ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на ідеальну частину в нерухомому майні, як спільне майно подружжя, позовом третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Моргун Олександра Сергійовича про визнання недійсним заповіту,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_5 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , як половину частки спільного майна подружжя, а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що придбане ОСОБА_6 за час перебування із ним у фактичних шлюбних відносинах.

Позовні вимоги мотивував тим, що квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно із заповітом ОСОБА_6 заповіла належне їй майно - 1/2 частку у вищезазначеній квартирі ОСОБА_1 . Разом з тим, вказана 1/2 частка у квартирі АДРЕСА_1 , яка придбана ОСОБА_6 , є спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_6 , оскільки після розірвання шлюбу вони фактично проживали разом, шлюб розірвано лише для уникнення проходження військової служби в збройних силах сином подружжя ОСОБА_2 У період з 17.03.1987 по 04.06.2013 позивач та ОСОБА_6 постійно разом проживали, вели спільне господарство та спільний побут, мали спільний сімейний бюджет, не перебували в іншому шлюбі.

Третя особа ОСОБА_2 заявив позов, який ухвалою суду від 12.02.2015 об`єднаний в одне провадження з первісним позовом, про визнання недійсним заповіту від 10.04.2012, складеного ОСОБА_6 , та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Моргуном О.С. у спадковому реєстрі за №52669605. ОСОБА_2 мотивував позов тим, що є сином ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої відкрилась спадщина. Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, ним було встановлено, що ОСОБА_6 заповіла належне їй майно, а саме 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 . Вважає, що вказаний заповіт не відповідав волі ОСОБА_6 , яка важко хворіла, скаржилась на сильні головні болі, неодноразово зверталась за медичною допомогою. Похилий вік, наявність клінічних діагнозів пов`язаних з нормальним функціонуванням головного мозку, лікування сильнодіючими обезболюючими препаратами впливали на можливість ОСОБА_6 в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними, а тому заповіт від 10.04.2013 є таким, що посвідчений за відсутності вільного волевиявлення заповідача.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04 квітня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 , як половину частки спільного майна подружжя, що придбане ОСОБА_6 за час перебування із ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 243,6 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не встановлював факту спільного проживання а лише зазначив про те, що факт спільного проживання підтверджується доводами та поданими доказами, а тому не мав правових підстав для визнання 1/2 частини спірної квартири спільною сумісною власністю. Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 квітня 2017 року, в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 , в решті рішення залишити без змін.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу. Вказує, що з метою об`єктивного вирішення спору у суді першої інстанції були підстави для призначення у справі додаткової судово-психіатричної експертизи, проте, суд першої інстанції всупереч ст. 10, 60 ЦПК України відмовив в задоволенні клопотання позивача про призначення додаткової експертизи, тим самим ухвалив передчасне рішення, яке не відповідає вимогам процесуального законодавства. Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , ухвалити нове рішення в цій частині, визнати недійсним посвідчений ПН ЛМНО Моргун О.С. заповіт від 10.04.2012.

З матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 18.06.2019 до участі у справі залучено його правонаступника ОСОБА_2 .

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представники Стефанович Ю.М., ОСОБА_7 . апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 просили залишити без задоволення

Представники ОСОБА_2 - Якимів А.В. та Мельничук І.В. підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_2 з мотивів, викладених у скарзі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 просили залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали шлюб 15.10.1971. Як вбачається із свідоцтва про народження в сім`ї ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_2 (а.с.18 том 1).

З свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що 17.03.1987 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано (а.с.17 том 1).

Як убачається із копії договору купівлі-продажу від 25.11.2005 (а.с.6 том 1), ОСОБА_6 та ОСОБА_2 купили в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Відповідно до положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_5 працював у Львівському міжрегіональному вищому професійному училищі залізничного транспорту. Адміністрацією неодноразово протягом 2008-2013 років надсилались листи з проханням прийняти на лікування у Клінічну лікарню Львівської залізниці дружину позивача ОСОБА_6 , яка знаходиться на його утриманні, що стверджується наявними у матеріалах справи листами (а.с.8-13 том 1). Встановлено також, що ОСОБА_6 дійсно перебувала на лікуванні в лікарні Львівської залізниці (а.с.105-122 том 1).

Із переписки із подругою (а.с.201-231 том 1) вбачається, що ОСОБА_6 не повідомляла останню про погіршення стосунків з чоловіком чи припинення таких взагалі, близькі подруги у листах до ОСОБА_6 цікавилися здоров`ям її сина та чоловіка.

Також, як вбачається із копії довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку (а.с.14 том 1) у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , його син ОСОБА_8 , батько ОСОБА_5 Дата реєстрації ОСОБА_5 за вказаною адресою 05.06.2007.

Також, факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сім`єю ствердили свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

Ураховуючи наведе, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наявних у матеріалах справи доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

Доводи апелянта про те, що суду не надано доказів факту спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на момент придбання спірної квартири у 2005 році, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_15 , який ствердив, що з народження проживав з батьками, після розлучення батько постійно продовжував проживати з ними.

Задовольняючи позов в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 як половину частки спільного майна подружжя, що придбане ОСОБА_6 за час перебування із ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах, суд виходив із встановленого факту перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах на час придбання ОСОБА_6 Ѕ частини спірної квартири, та жодних доказів того, що спірна квартира придбана саме за кошти, які вилучені ОСОБА_6 та ОСОБА_2 від продажу іншої квартири суду не надано.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постановах від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15 та від 12.10.2016 у справі № 6-846цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного із подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З матеріалів справи убачається, що 25.11.2005 ОСОБА_6 та ОСОБА_2 продали ОСОБА_16 належну їм по Ѕ частині квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., зареєстрованого в реєстрі № 1959 (а.с.181 том 1). Ѕ частина зазначеної квартири належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування частини квартири від 15.02.2000, Ѕ частина квартири належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.02.2001. Відповідно до п. 5 договору продаж вчинено за 500 000,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 99 000,00 доларів США.

25.11.2005 ОСОБА_6 та ОСОБА_2 купили в рівних долях (кожен по Ѕ частині) квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., зареєстрованого в реєстрі № 1963. Згідно з п.5 договору продаж вчинено за 500 000,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 99 000 доларів США. Сторони стверджують, що вони розрахувалися між собою під час підписання цього договору і претензій щодо розрахунків за продану кватиру між собою не мають.

Отже, факт придбання спірної квартири за кошти, отримані від реалізації квартири АДРЕСА_2 , підтверджується наявними у матеріалах справи договорами купівлі-продажу, які були укладені одночасно 25.11.2005 в приміщенні нотаріальної контори, посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_17 , та тим, що продаж квартири АДРЕСА_2 і купівля квартири АДРЕСА_1 відбулась за однією ціною 500 000 грн, що на день укладення договору еквівалентно 99 000 доларам США.

Тобто посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири та розрахунок за неї відбувся після продажу квартир АДРЕСА_2 , Ѕ якої відповідно до п.3 договору купівлі-продажу належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування частини квартири, що свідчить про те, що така 1/2 частина квартири була виключно особистою власністю ОСОБА_6 , відтак кошти виручені від її продажу також є її особистою власністю. Враховуючи, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 придбана за кошти отримані від продажу Ѕ частини квартири, яка була особистою власністю ОСОБА_6 , відповідно така є її особистою власністю.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вартість квартири, яку він придбав з мамою ОСОБА_6 , була вища, ніж зазначена у договорі, не підтверджені належним та допустимими засобами доказування. Суду не надано доказів наявності у ОСОБА_5 на момент купівлі спірної квартири грошових коштів та сплати їх в рахунок купівлі квартири.

З копії паспорта ОСОБА_5 (а.с.22-23 том 1) вбачається, що ОСОБА_5 27.08.1997 був зареєстрований в АДРЕСА_3 району Івано-Франківської області і знятий з реєстрації 18.05.2007. У спірній квартирі позивач зареєстрований лише з 05.06.2007.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_5 права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 , як половину частки спільного майна подружжя, що придбане ОСОБА_6 за час перебування із ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах, що призвело до ухвалення незаконного рішення, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення у цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Судом установлено, що ОСОБА_6 склала заповіт 10.04.2012 (а.с. 153 том 1), відповідно до якого заповіла все своє майно онукові ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, на яку посилається ОСОБА_2 , як на підставу позовних вимог, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до положень ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Згідно із висновком судово-психіатричної експертизи №583 (а.с.90-95 том 2), призначеної судом за клопотанням позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на момент складання заповіту 10.04.2012 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного ґенезу з психоорганічним синдромом. За своїм психічним станом на момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6 склала заповіт у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також не надано жодних доказів, що волевиявлення заповідача не відповідало її внутрішній волі, вчинення психологічного чи фізичного тиску на померлу, дійшов правильного висновку про відмову в позові, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог.

Рішення суду в цій частині відповідає матеріалам справи, доказам, нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків суду в цій частині, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 квітня 2017 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судових витрат.

Ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про визнання права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 26.06.2019

Головуючий

Судді