ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3546/19 Справа № 209/2363/17 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Єлізаренко І.А., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (Генеральна Угода) б/н від 16.03.2016 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 18 197,52 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В порушення умов кредитного договору та законодавства України, відповідач свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань, ОСОБА_1 станом на 17.08.2017 року, має заборгованість 18 798,65 грн, яка складається з наступного: 13 648,31 грн заборгованість за кредитом; 1 576,67 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 729,65 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штраф, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди 844,02 грн.

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів ПАТ КБ «ПриватБанк».

На підставі вищезазначеного, позивач просив: стягнути з відповідача на його користь заборгованість 18 798,65 грн за кредитним договором № б/н від 16.03.2016 року, а також судовий збір у справі в розмірі 1 600,00 грн.

Заперечуючи проти позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що зазначена генеральна угода укладена з порушенням діючого законодавства України і повинна бути визнаною недійсною. Так, у самому тексті генеральної угоди вказано, що вона укладається з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN5821 від 19.04.2006 року (далі-договір 1). Словосполучення «договір-1» у тексті генеральної угоди зустрічається у 6 пунктах. Більше того, у п.1.6. вказано, що умови договору-1, що не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» генеральної угоди, залишаються незмінними, у п.1.7. вказано, що генеральна угода діє протягом строку дії договору-1. Таким чином, умови генеральної угоди можна розглядати лише у сукупності з умовами договору-1 (SAMDN5821 від 19.04.2006 року). Проте, вона стверджує, що кредитного договору SAMDN5821 від 19.04.2006 року вона з банком ніколи не укладала і не підписувала. Текст генеральної угоди, у якій йдеться про договір SAMDN5821 від 19.04.2006 року було підготовлено банком і надано їй для підписання. При підписанні угоди жодних документів стосовно попереднього кредитного договору у неї не було і вона не мала змоги перевірити, чи усі умови генеральної угоди відповідають дійсності. При підписанні генеральної угоди вона припустилася помилки, вважаючи, що ПАТ КБ «ПриватБанк» надасть для підписання договір, перевірений стосовно усіх умов. Позивач копії цього договору при подачі первісного позову ані суду, ані їй не надав. Та обставина, що вона не підписувала кредитного договору від 19.04.2006 року підтверджується саме відсутністю цього договору у матеріалах, наданих суду разом з первісним позовом. Крім того, не підтверджується жодними розрахунками та первинними документами бухгалтерського обліку факт існування та розмір заборгованості ОСОБА_2 Шуметової перед банком за договором SAMDN5821 від 19.04.2006 року. Лише пізніше, через кілька місяців, отримавши копію позовної заяви та доданих документів вона звірила усі документи стосовно її відносин з ПАТ КБ «ПриватБанк», і встановила невідповідність генеральної угоди реальним обставинам. З цього приводу вона звернулась до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Кам`янському, але її повідомили, що справа в суді. Зазначає, що підписання нею генеральної угоди на виконання кредитного договору, який вона не укладала, є її помилкою саме щодо природи цього правочину, її прав та обов`язків. Визнання договору (генеральної угоди) недійсним відповідає способу захисту цивільних прав та інтересів судом, передбаченим п.2 ст.16 Цивільного кодексу України.

У зв`язку із вищевикладеним, просить визнати недійсною генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 16.03.2016 року, укладену між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею - ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.03.2016 року, яка становить 17 954,63 грн, та складається з наступного: 13 648,31 грн заборгованість за кредитом, 1 576,67 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 729,65 грн - заборгованість за пенею та комісією.

В іншій частині позову щодо стягнення штрафу відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» та задоволення її позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тими ж доводами, що і позовну заяву, зокрема тим, що генеральна угода, про яку йде мова, укладена з порушенням діючого законодавства України і повинна бути визнана недійсною.

Відповідач зазначає, що підписання нею генеральної угоди на виконання кредитного договору, який вона не укладала, є її помилкою саме щодо природи цього правочину, її прав та обов`язків.

Позивач - АТ КБ «ПриватБанк», в порядку ст.360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду від 24.10.2018 року без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (Генеральна Угода) б/н від 16.03.2016 року відповідач ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором SAMDN5821 від 19.04.2006 року, а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт отримала кредит у розмірі 18 197,52 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.82).

Згідно п. 1.1.1 Генеральної угоди, сторони погодили по Договору 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання ОСОБА_1 кредиту, а саме: відсотки на 815,17 грн, комісію на 28,85 грн, пеню на 0,0 грн. та штраф на 981,53 грн. Заборгованість по Договору-1 з дати підписання Генеральної угоди складає 19 200,53 грн (п.1.1.2).

Відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання щодо погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими платежами відповідно до умов Договору, що відображено у Виписці по особовому рахунку, Розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором № б/н від 16.03.2016 року, виписці по особовому рахунку, та має заборгованість станом на 17.08.2017 року в розмірі 18 798,65 грн, яка складається з наступного: 13 648,31 грн заборгованість за кредитом; 1 576,67 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 729,65 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штраф, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди 844,02 грн (а.с.5, 108-112).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов`язку. При цьому законодавцем чітко визначено, що зобов`язання: має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України) та належними сторонами (ст. 527 ЦК України), тобто боржник має виконати свій обов`язок особисто, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України однією з форм відповідальності за порушення зобов`язання є сплата неустойки, у вигляді штрафу або пені.

Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом АК КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 17 954,63 грн.

Стосовно вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що укладення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 16.03.2016 року відповідало волі позивача, а тому дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною оспорюваної угоди на підставі ст.229 ЦК України, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказана угода була укладена внаслідок помилки, і вона не розуміла дійсної природи правочину, зокрема умов кредитного договору, за яким вона отримувала кредитні кошти та здійснювала платежі на погашення цієї заборгованості. До того ж, посилання ОСОБА_1 на те, що вона ніколи не укладала з банком кредитного договору та не підписувала його, було спростовано копією генеральної угоди та випискою по картрахунку, згідно якого вбачається користування ОСОБА_1 кредитними грошовими коштами, отримання готівки через банкомат, розрахунок через термінали Банку.

Згідно ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-93цс16 від 16.03.2016 року, згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я, тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16), від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16) та постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 61-6693 св 18).

Враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що вказана угода була укладена внаслідок помилки, і вона не розуміла дійсної природи правочину, зокрема умов кредитного договору, за якими вона отримувала кредитні кошти та здійснювала платежі на погашення цієї заборгованості, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження за розглядом справи.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 ухвалено з дотриманням норм чинного законодавства та відповідає встановленим обставинам у справі, а тому є законним та підлягає залишенню без змін в зазначеній частині.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з ними, що не є підставою за задоволення апеляційної скарги в розумінні ст.376 ЦПК України.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: І.А.Єлізаренко

О.В.Лаченкова