Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 369/6201/15-ц

провадження № 61-11830 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року у складі судді Ковальчук Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок та земельну ділянку (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , вона набула у власність на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 21 березня 2008 року, укладених між нею та ОСОБА_4 .

У квітні 2014 року при зверненні із заявою до Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області про внесення відомостей до Державного земельного кадастру України, а також у травні 2014 року до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області з метою реєстрації права власності на земельну ділянку, їй стало відомо, що у межах земельної ділянки по АДРЕСА_1 знаходиться частина іншої земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , що стало підставою для відмови у державній реєстрації права власності на належну їй земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру.

Посилаючись на те, що відповідач у ході реалізації свого права на одержання безоплатно у власність земельної ділянки, не погодила з нею, як суміжним землекористувачем, межі земельної ділянки, що надавалася їй у власність, внаслідок чого оформила технічну документацію на земельну ділянку із накладенням меж на належну їй земельну ділянку, що порушує її право власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,25 га, кадастровий НОМЕР_2 , скасувати державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державну реєстрацію права власності на неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від

04 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним, видане ОСОБА_2 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2014 року - земельну ділянку № 13 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено порушення меж (накладення) земельної ділянки № 11 , кадастровий номер НОМЕР_5 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки № 13 , кадастровий номер НОМЕР_2 , площа накладення становить 0,0080 га, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 10 серпня 2016 року № 1835, що є підставою для задоволення її позову у частині вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Ураховуючи, що суд не наділений повноваженнями на скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а ОСОБА_1 не заявляла вимог про зобов`язання компетентних органів у межах їх повноважень вчинити дії щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки, вимоги позивача про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації права власності на неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргаОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , у якій заявники просили скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 січня 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що задовольняючи вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що свідоцтво про право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про скасування такого документа залежить від доведеності обставин незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого його було видано. Разом з тим, позивач не заявила вимог про скасування рішення Михайлівсько-Рубежівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, яке стало підставою для передачі ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки, з огляду на, що суди попередніх інстанцій не мали правових підстав для задоволення вимоги про скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Крім того, наявний у матеріалах справи висновок експерта Коваленко Л. А. від 10 серпня 2016 року № 1835, складений за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи не є належним та допустимим доказом на підтвердження накладення меж земельних ділянок № АДРЕСА_1 , оскільки експертне дослідження було проведено з порушення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, а клопотання про виклик експерта для надання додаткових пояснень залишено судом без задоволення.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

02 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог

про скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не оскаржуються, а тому у цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 21 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, на підставі яких позивач набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) площею 0,1500 га.

Відповідно до пункту 1.2. договору купівлі-продажу земельної ділянки, земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 , виданого 27 лютого 2008 року Михайлівсько-Рубежівською сільською радою на підставі рішення сільської ради від 27 грудня 2013 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 65.

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 04 червня 2014 року про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, державним реєстратором Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі прийнято рішення № РВ-014 від 04 червня 2014 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав знаходження у межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

13 червня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області прийнято рішення № 13773063 про відмову у державній реєстрації за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_5 .

Згідно повідомлення Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області від 26 червня 2014 року № 01-17/389, пересічення (накладення) меж земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 відбувається із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_2 .

Земельна ділянка (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 квітня 2014 року.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 10 серпня 2016 року № 1835, існує порушення меж (накладення) земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на зазначені земельні ділянки, зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 , та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_5 . Площа накладення становить 0,0080 га.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами першою, другою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Так, відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України ).

Звертаючись до суду з позовом доОСОБА_2 , Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги тим, що відповідач у ході реалізації свого права на одержання безоплатно у власність земельної ділянки, не погодила з нею, як суміжним землекористувачем, межі переданої їй у власність земельної ділянки, внаслідок чого відбулося накладенням меж переданої їй земельної ділянки на земельну ділянку позивача, що порушує її право власності на земельну ділянку, і не ставила вимог про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого було затверджено земельну документацію та видано відповідачеві оскаржуване свідоцтво.

Ураховуючи, що правовою підставою набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не свідоцтво про право власності на земельну ділянку, яке є необхідною передумовою виникнення такого права, обгрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не мали правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від

15 липня 2014 року, виданого ОСОБА_2 , до вирішення питання про законність передачі органом місцевого самоврядування земельної ділянки у власність відповідача, що слугувало підставою для його видачі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не ставила питання щодо законності передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 , а заявила лише похідні від цього вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку за відповідачем, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення таких позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, що не потребує додаткового збирання доказів, однак невірно застосовали норми матеріального права, зазначене відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_2 понесла судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій, судовий збір, сплачений заявником за подання апеляційної та касаційної скарги у розмірі 1 374,11 грн (606,11 грн + 768,00 грн), підлягає стягненню із ОСОБА_1 на її користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

04 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від

26 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку скасувати, та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 374,11 грн на відшкодування судових витрат, понесених за подання апеляційної та касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко