ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4543/19 Справа № 215/5867/17 Суддя у 1-й інстанції - Дудіков А. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року, яке постановлено суддею Дудіковим А.В. у м. Кривому Розі та повний текст рішення складено 24 січня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідачі є її батьками, з якими вона проживати не може, оскільки батько систематично її карав через відмову читати і переказувати глави "Старого Заповіту". Покарання включали в себе побиття ременем, психологічне насильство і приниження людської гідності, відмову давати гроші на купівлю необхідного одягу та необхідних речей для навчання. Мати майже завжди підтримувала батька у такому ставленні до неї. Їх сім`я є малозабезпеченою, одержує державну соціальну допомогу. Батько священик УПЦ КП, коштів до сімейного бюджету на утримання дітей не вносив.

Позивач зауважує на тому, що з червня 2017 року вона проживає у дядька та тітки. Батьки з цього часу ніяк не цікавилися її життям, здоров`ям, навчанням, наявністю потрібного одягу, проблемами чи успіхами, ніяк не виявляли свою турботу, застосовували економічне насильство, повністю узурпувавши державну соціальну допомогу.

Позивач вважає, що батьки систематично не виконують батьківські обв`язки, а тому просила суд позбавити їх батьківських прав щодо неї та стягувати з кожного відповідача, щомісячно аліменти на її утримання на її користь в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягненням нею повноліття, та стягнути з кожного відповідача за минулий час, починаючи з травня 2017 року, аліменти на її утримання відповідно до ч. 2 ст. 191 СК на її користь в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів її заробітку (доходу), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на її утримання, щомісячно, починаючи з 29 грудня 2017 року до досягнення нею повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 , аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на її утримання, щомісячно, починаючи з 29 грудня 2017 року до досягнення нею повноліття.

Покладено на виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Попереджено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню дітей.

Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Держави судовий збір у розмірі по 352 грн. 40 коп., з кожного.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідачів батьківських прав та відмови в задоволенні її позовних вимог про стягнення з відповідачів аліментів за минулий час на її утримання, починаючи з травня 2017 року та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Зокрема, судом при постановленні рішення належним чином не враховано, що позивач зверталась до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради з приводу недоотриманої частини соціальної допомоги за травень та червень 2017 року, також зверталась з усними та письмовими заявами щодо припинення відносно позивача економічного насильства, що позивач вважає належними доказами того, що вона вживала заходи щодо отримання аліментів від батьків, також до червня 2017 року питання щодо матеріального забезпечення вона намагалась вирішити по родинному.

Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні її позовних вимог про позбавлення відповідачів батьківських прав з підстав недоведеності систематичності невиконання відповідачами батьківських прав, в той час, як нею були заявлені позовні вимоги щодо позбавлення відповідачів батьківських прав в тому числі, з підстав жорсткого поводження, відповідно до п.3 ч.1 ст. 164 СК України. Факт жорсткого поводження відповідачів з нею підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Крім того, доказами жорсткого поводження відповідача ОСОБА_3 є побиття ним 05.03.2017 року відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим остання зверталась до поліції та лікарні, при цьому всі діти відповідачів по справі були свідками дій відповідача ОСОБА_3 , що в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є домашнім насильством відносно неповнолітніх дітей.

Крім того, на думку позивача, суд першої інстанції безпідставно не прослухав записи розмов, що містяться на її мобільному телефоні, в яких містяться докази насильства відповідачів над нею, а на проведення експертизи по справі вона не мала коштів, оскільки потерпає від економічного насильства з боку відповідачів.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що відсутні підставі для позбавлення відповідачів по справі батьківських прав відносно позивача, оскільки відсутні докази жорстокого поводження відповідачів з нею. Зауважує на тому, що відповідачі по мірі можливості забезпечували позивача грошовими коштами, продуктами харчування, одягом та житлом, в той час як позивач, починаючи з 16 років мала можливість працювати та частково забезпечувати себе.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, як необґрунтовану, на його думку.

Заслухавши суддю - доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , третю особу ОСОБА_6 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 , заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 05.05.2001 року зроблений відповідний запис за № 736. Батьками позивача є відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (том 1 а.с.6, 48).

Відповідно довідки № 793, виданої 27.12.2017 року Криворізькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 55 (том 1 а.с.25) та довідки № 831, виданої 31.01.2018 року Криворізькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 55 (том 1 а.с.51) ОСОБА_1 , на момент видачі вказаних довідок, навчалася в 11-А класі КЗШ І-ІІІ ст. № 55 м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Згідно характеристики, виданої Криворізькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 55 на ім`я ОСОБА_1 2001 року народження, учениці 11-А класу Криворізької загальноосвітньої школи № 55 Дніпропетровської області, ОСОБА_7 навчається у даній школі з першого класу. З січня 2017 року проживає у дядька ОСОБА_6 через певні складнощі у стосунках з батьками (том 1 а.с.26, 52).

Згідно відомостей про реєстрацію місця проживання особи від 28.12.2017 року № 2996, наданих відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (том 1 а.с.27, 53).

20.06.2017 року ОСОБА_9 звернулася до керівника УПСЗН виконкому Тернівської районної у місті ради Каретіної О.В. із заявою про те, що з січня 2017 року вона не мешкає разом зі своїми батьками, а також не має наміру проживати з ними у майбутньому, вони не несуть витрати на її утримання. Зазначає, що мешкає у дядька та тітки, а соціальну допомогу отримують її батьки на всю сім`ю, включаючи її. За травень місяць 2017 року мати принесла на її утримання тільки 600 грн. і в подальшому вказала, що більше її утримувати не буде. Просила надати відповідь на питання, вказані у заяві (том 1 а.с.71-74).

Листом від 04.07.2017 рку № 5320 УПСЗН виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради повідомив ОСОБА_9 , що її звернення від 20.06.2017 року розглянуто, надано розрахунок щодо державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, розрахунок сум які призначається, повідомлено, що механізму виділення частки призначеної допомоги на одного з членів сім`ї окремо не визначено законодавством України (том 1 а.с.193-194).

У листі Свято-Троїцького Храму УПЦ КП від 24.07.2018 року, адресованому суду першої інстанції, настоятелем Свято-Троїцького Храму вказано, що у їхньому храмі, як штатний священик ОСОБА_3 не числиться, але вже декілька років він приходить на Богослужіння, де приймає активну участь, що спонукало надати йому, за його проханням характеристику, яка розкриває його в їхньому баченні, як священника (том 1 а.с.227).

Листом від 16.10.2018 року № 63 Дніпропетровська єпархія УПЦ КП повідомила, що ОСОБА_3 протягом останніх п`яти років був священнослужителем та кліриком Дніпропетровської єпархії УПЦ КП, але не обіймав посади настоятеля парафії.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення відповідачів батьківських прав, позивачка посилалась на те, що батьки, відповідачі по справі, систематично не виконують батьківські обов`язки, застосовували економічне та фізичне насилля, повністю узурпували державну соціальну допомогу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про позбавлення відповідачів батьківських прав, відмову в стягненні з відповідачів на користь позивача аліментів за минулий час та частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів аліментів на утримання позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин свідомого, умисного ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків, та з того, що позивач не надала доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідачів, і не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останніх від їх сплати, тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про позбавлення відповідачів батьківських прав та стягнення з відповідачів на користь позивача аліментів за минулий час.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів аліментів на користь позивачки на її утримання та попередження відповідачів про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню дітей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Тлумачення частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що підставою для позбавлення батьківських прав є лише винна поведінка батьків, свідоме нехтування ними своїми обов`язками.

Як вбачається з роз`яснень, викладених в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно до пункту 15 Постанови, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

При розгляді справи «Савіни проти України» (CASE OF SAVINY v. UKRAINE) №39948/06, п. 49-50) Європейський суд з прав людини наголосив на такому.

Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

Аналіз зазначених положень закону, прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами.

Згідно ч. 2 ст. 47 ЦПК України, неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Як встановлено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позбавлення батьківських прав, відповідно до ст.166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

На думку колегії суддів, з урахуванням наведених вище норм Закону, судом першої інстанції встановлено, що позивачем по справі не надано достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною і будуть відповідати інтересам позивачки.

При цьому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка не проживає з відповідачами по справі, оскільки позивачка сама визначила своє місце проживання та з червня 2017 року стала проживає у своїх дядька та тітки, що не заборонено нормами чинного законодавства. Так, частиною 2 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла 14 років, за загальним правилом вільно обирає собі місце проживання. На червень 2017 року позивач досягла віку шістнадцяти років, отже мала законні підстави на самостійне визначення свого місця проживання.

На думку колегії суддів, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження того, що позивачка змінила місце свого проживання у зв`язку з систематичним невиконанням відповідачами батьківських обов`язків, застосовуванням економічного та фізичного насилля, на які позивачка посилається, як на підставу задоволення позовних вимог про позбавлення відповідачів батьківських прав.

Також колегія суддів вважає, що позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст. 12,82 ЦПК України, не доведено належними та допустими доказами підстави, на які позивачка посилається як на підстави для позбавлення відповідачів батьківських прав, а саме не доведено того, що відповідачі по справі її утриманням, вихованням не займалися, не приймали участі у її житті, не бажали забезпечити їй базові потреби - належне харчування, відповідний одяг, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя.

Крім того, колегія суддів вважає, що позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідачі по справі застосовували фізичне насилля по відношенню до позивача.

Так, відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу позбавлення відповідачів батьківських прав відносно неї, а саме не доведено що батьки, відповідачі по справі, систематично не виконують батьківські обов`язки, застосовували економічне та фізичне насилля, повністю узурпували державну соціальну допомогу.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позбавлення батьківських прав, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини, та можливе лише за умови винної поведінки батьків, тому вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для позбавлення батьківських прав відповідачів по справі, оскільки в діях відповідачів відсутня винна поведінка відносно своєї дочки.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність попередження відповідав належно виконувати обов`язки по вихованню та утриманню дітей та правильно поклав на виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо не прийняття до уваги висновку виконкому Тернівської районної у місті ради від 05.03.2018 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки, у вказаному висновку фактично викладені пояснення самої позивачки.

Так, у висновку Тернівської районної у місті ради від 05.03.2018 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначено, що родина має на вихованні сімох дітей, п`ять з яких являються неповнолітніми: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 . Зі слів ОСОБА_1 , батько ОСОБА_3 систематично карав її через небажання читати і переказувати глави "Старого Заповіту". Покарання включали в себе побиття ременем, відмову давати гроші на покупку необхідного одягу та необхідного шкільного приладдя для навчання. Іноді покаранням дитини була заборона у харчуванні (дитина була позбавлена їжі більш ніж на добу). Дитині заборонялося користуватися комп`ютером навіть для виконання домашніх завдань. До родини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фахівцем Криворізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та спеціалістом служби у справах дітей виконкому Тернівської районної у місті ради, здійснювалися неодноразові комісійні виходи з метою обстеження проживання та виховання неповнолітніх дітей в даній родині. Провести обстеження виявилося неможливим, оскільки двері комісії ніхто не відчинив. Діти, які були зачинені в квартирі повідомили, що батько та мати заборонили відчиняти двері та спілкувати будь з ким. З січня 2017 року, неповнолітня дитина, ОСОБА_7 , проживає у своїх родичів, дядька - ОСОБА_6 та тітки - ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 . З пояснень тітки дитини - ОСОБА_4 відомо, що мати дитини - ОСОБА_2 з січня 2017 року по травень 2017 року передавала кошти на утримання своєї неповнолітньої доньки, але з червня 2017 року батьки відмовилися виділяти кошти на утримання ОСОБА_1

Натомість, у зазначеному вище висновку Тернівської районної у місті ради від 05.03.2018 року відсутні дані про умисне ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків з утримання позивачки, не наведено даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батьків до дітей, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідачів піде на користь інтересам позивачки, отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідачів по справі батьківських прав відносно позивачки.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивачки аліментів за минулий час, оскільки, відповідно до до ч.2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

У такому випадку суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із позовної заяви, матеріально-правова вимога про стягнення аліментів за минулий час, в порядку ст. 191 СК України, позивачкою не обгрунтована, нею не зазначено на обставини, які б вказували, що відповідач має обов`язок сплачувати аліменти за минулий час та не зазначено на докази, які б підтверджували таку вимогу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відмова судом першої інстанції в задоволенні позову про стягнення аліментів за минулий час, є законною.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача аліментів на її утримання, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, позивачка, відповідно до вимог ст. 29 СК України, визначила місце свого проживання разом з рідним дядьком ОСОБА_6 , при цьому відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в добровільному порядку коштів на утримання своєї дитини не надають, тому суд першої інстанції, з метою захисту прав позивачки на матеріальне забезпечення, дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідачів аліменти на її утримання.

При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що аліменти мають бути стягнуті на користь самої позивачки, оскільки останній, на момент пред`явлення позову, виповнилось шістнадцять років, з огляду на те, що частиною 1,3 ст. 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 32 ЦК України, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також колегія суддів погоджується із розміром аліментів, стягнутим судом першої інстанції, який визначений з урахуванням вимог статті 182 СК України, згідно якої при визначені розміру аліментів судом першої інстанції враховано обставин, які мають істотне значення, стан здоров`я та матеріальне становище позивачки, стан здоров`я та матеріальне становище платників аліментів, наявність у платників аліментів інших дітей, та враховано, що відповідачі по справі знаходяться у працездатному віці.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідачів на користь позивача аліментів за минулий час доводи апеляційної скарги позивачки про те, що судом при постановленні рішення належним чином не враховано, що позивач зверталась до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради з приводу недоотриманої частини соціальної допомоги за травень та червень 2017 року, також зверталась з усними та письмовими заявами щодо припинення відносно позивача економічного насильства, що позивач вважає належними доказами того, що вона вживала заходи щодо отримання аліментів від батьків, також до червня 2017 року питання щодо матеріального забезпечення вона намагалась вирішити по родинному, оскільки, відповідно до частини другої статті 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

На думку колегії суддів, той факт, що позивачка зверталась до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради з приводу недоотриманої частини соціальної допомоги за травень та червень 2017 року, також зверталась з усними та письмовими заявами щодо припинення відносно позивача економічного насильства, не можуть бути належними та допустимими доказами того, що відповідачами по справі позивачці не надавались кошти. При цьому слід зауважити, що відповідно до Листа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради від 04.07.2017 р. №5320 УПСЗН, позивача було повідомлено, що її звернення від 20.06.2017 року розглянуто, надано розрахунок щодо державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, розрахунок сум, які призначаються. При цьому позивача повідомлено, що механізму виділення частки призначеної допомоги на одного з членів сім`ї окремо не визначено законодавством України (том 1 а.с.193-194), отже, твердження позивачки про те, що вона недоотримувала кошти соціальної допомоги, яка була призначена їхній сім`і, є безпідставними.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги позивачки про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні її позовних вимог про позбавлення відповідачів батьківських прав з підстав недоведеності систематичності невиконання відповідачами батьківських прав, в той час як нею були заявлені позовні вимоги щодо позбавлення відповідачів батьківських прав, в тому числі, з підстав жорсткого поводження, відповідно до п.3 ч.1 ст. 164 СК України, а факт жорсткого поводження відповідачів з нею підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Натомість, на думку колегії суддів, поясненнями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які відображені в рішенні суду першої інстанції, не доведено того, що з боку відповідачів по справі, мало місце жорстоке поводження з позивачем, оскільки пояснення свідків базуються на фактах, викладених їм самою позивачкою.

Не приймає до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги позивачки про те, що доказами жорсткого поводження відповідача ОСОБА_3 є побиття ним 05.03.2017 року відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим остання зверталась до поліції та лікарні, при цьому всі діти відповідачів по справі були свідками дій відповідача ОСОБА_3 , що в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є домашнім насильством відносно неповнолітніх дітей, оскільки факт того, що відповідачем ОСОБА_3 було застосовано фізичне насилля до відповідачи ОСОБА_2 , не підтверджуються обставини застосування фізичного насилля до позивача по справі, що могло слугувати підставою для позбавлення батьківських прав відповідачів по справі.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що на її думку, суд першої інстанції безпідставно не прослухав записи розмов, що містяться на її мобільному телефоні, в яких містяться докази насильства відповідачів над нею, а на проведення експертизи по справі вона не мала коштів, оскільки потерпає від економічного насильства з боку відповідачів, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки диск із записом не засвідчений електронним цифровим підписом, в той час як, відповідно до ч. 2 ст. 100 ЦПК України, електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів з відповідачів на користь позивача доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що відповідачі по мірі можливості забезпечували позивачу грошовими коштами, продуктами харчування, одягом та житлом, в той час як позивач, починаючи з 16 років мала можливість працювати та частково забезпечувати себе, оскільки, відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, при цьому досягнення дитиною шістнадцятирічного віку не позбавляє батьків обов`язку її утримання.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційних скарг не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційних скарг відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду, як таке, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: