Номер провадження: 22-ц/813/2489/19
Номер справи місцевого суду: 522/2725/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4

третя особа Публічне акціонерне товариство «Форум Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Бойчука А.Ю., -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ПАТ «Форум Банк» про визнання договору купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_1 серії НАА НОМЕР_1 809325 від 14.07.2014 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 недійсним; визнання договору купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_1 , серії НОМЕР_2 № 268273 від 22.08.2014 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ОСОБА_8 ) недійсним; скасування державної реєстрації від 22.08.2014 року житлової квартири в АДРЕСА_1 та право власності гр. Республіки Туреччина ОСОБА_9 ), внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. та стягнення з гр. Республіки Туреччина ОСОБА_9 ) на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 50000,00 гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що умовою укладання спірного договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2014 року було поставлення ОСОБА_10 товару (партій взуття) на адресу ОСОБА_11 , який не було поставлено ні в 2014 році, ні в 2015 році, а грошові кошти за придбання квартири не вносилися до ПАТ «Фінбанк» ОСОБА_12 ., тобто ОСОБА_9 ) навмисно порушено вимоги ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України. Крім того, ОСОБА_4 і ОСОБА_9 ) придбано майно, яке перебуває в іпотеці ПАТ «Форум Банк». Даний правочин, на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України є недійсним. З урахуванням викладеного, згідно з вимогами ч. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, немайнову (моральну) шкоду ОСОБА_1 оцінює в 50000,00 гривень, яка полягає в незаконних діях гр. Республіки Туреччини ОСОБА_13 щодо вчинення фіктивного правочину з купівлі-продажу житлової квартири від 14.07.2014 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що судом були проігноровані доводи про те, що на рахунок банку за договором купівлі-продажу грошові кошти не надходили, договір купівлі-продажу був укладений з порушенням Закону України «Про іпотеку», а також не було враховано про відсутність дійсного наміру у сторін правочину.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Комлева О.С. головуючий суддя, судді Журавльов О.С., Кравець Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 була прийнята до провадження та призначена до розгляду, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З січня по липень2019 року внаслідок автоматизованого розподілу до судді Комлевої О.С. надійшло понад 500 справ.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_2 ( ОСОБА_14 ), перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що14 липня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , яка діяла за довіреністю та в інтересах своєї матері ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлової квартири серії НАА № 809325, за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_6 відповідно до Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 від 25.04.2005 року.

Відповідно до п. 5 Договору, продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 1 770 600,00 гривень, які покупець сплатив продавцю до підписання та нотаріально посвідченого договору шляхом внесення коштів на поточний рахунок продавця згідно з квитанцією № 6475696 ПАТ «Фінбанк» від 14.07.2014 року. Вказаний договір купівлі-продажу здійснено за згодою ОСОБА_1

22 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та гр. Республіки Туреччина ОСОБА_9 ) було укладено договір купівлі-продажу спірної житлової квартири серії НОМЕР_2 № 268273, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. Номер запису про право власності 6769565. Продаж житлової квартири було вчинено на суму 1 867 423,00 гривень, які ОСОБА_4 сплатила ОСОБА_10 до підписання та нотаріального посвідчення даного договору.

Позивач у своєму позові зазначила, що правочин від 14.07.2014 року було здійснено сторонами для забезпечення договору позики між ОСОБА_15 та ОСОБА_10 .

Так, 06.05.2014 року у м. Одесі між ОСОБА_15 та ОСОБА_10 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець мав передати у власність позичальника речі визначені родовими ознаками, а саме: товар у вигляді взуття в асортименті, загальною вартістю 17 204 364,00 гривень. Згідно з п. 1.2. Договору, позика надається ОСОБА_15 без забезпечення.

Укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_6 своїм підписом підтвердив, що кошти в сумі 1 770 600,00 гривень отримав до його підписання. Вказані обставини підтверджуються й квитанцію № 6475696 від 14.07.2014 року та відповіддю ПАТ «Фінбанк» про те, що така операція була проведена.

Відповідно до довідки ПАТ «Фінбанк» від 12 травня 2016 року вбачається, що 14 липня 2014 року проводилася банківська операція, згідно з якою, ОСОБА_12 , що діяла від імені громадянина Турецької Республіки ОСОБА_10 , внесено грошові кошти в сумі 1 770 600,00 гривень на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий останньою в ПАТ «Фідбанк», про що видана квитанція № 6475696.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним правочином може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Так, на підтвердження фіктивності правочину, ОСОБА_1 надала суду довідки Організації співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та виписки з домової книги, з яких вбачається, що ОСОБА_6 був зареєстрований та фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_1 з 10.12.2004 року по 08.03.2015 року. Крім того, за вказаною адресою мешкає з 2004 року також і ОСОБА_1 . Позивач зазначила, що з 14.07.2014 року по 10.07.2017 року ОСОБА_10 або його законний представник жодним чином не намагалися усунути перешкоди в користуванні своїм майном та вважає, що дані обставини вказують на фіктивність правочину та на відсутність реальних намірів у всіх сторін правочину від 14.07.2014 року та настання правових наслідків.

Однак, користування спірним нерухомим майном та не виконання сторонами правочинів само по собі не засвідчує того факту, що ці правочини є фіктивними з врахуванням передачі ОСОБА_16 на них правовстановлюючих документів та його проживання за межами України. У Постанові ПВСУ «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» п. 16 «б» зазначено, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.06.2016 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ), треті особи: ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності та за позовом ОСОБА_15 до ОСОБА_17 ( ОСОБА_19 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2015 року скасоване, та ухвалене нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Одним з предметів даного спору було визнати недійсним договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 14 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ; від 02 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 ;

Ухвалою ВСС України від 21.12.2016 року, рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін.

Судами було встановлено, що розглядаючи даний спір, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку змісту оспорюваних правочинів із урахуванням обставин, що виникли між сторонами, встановив відсутність головної ознаки фіктивного правочину, зокрема щодо наміру створити правові наслідки, обумовлені спірними договорами купівлі-продажу, з`ясував обставини щодо вчинення відповідачем дій, необхідних для чинності правочину, та дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності заявлених позивачами позовних вимог про фіктивність правочинів (а.с. 162-169 т. 1).

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Виходячи з того, що ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину, а позивач не довела, що відповідач вчиняв такий правочин лише для виду, без намагання досягти правового результату, такі правочини не можуть бути фіктивними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року в справі № 6-197цс14.

Також суд вірно зазначив щодо посилань ОСОБА_1 у позові про безпідставність набуття ОСОБА_10 переданого банком в іпотеку майна (житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 ), оскільки відсутня згода іпотекодержателя ПАТ «Форум Банк» у 2014 році на відчуження предмету іпотеки, з огляду на наступне.

Згідно з листом «Форум Банку» 2800 від 07 серпня 2014 року, надісланого на адресу приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д. Директором відділення № 2800 «Одеської дирекції «Банк Форум» ОСОБА_20 за іпотечним Договором від 16.03.2006 року, зареєстрованим за № 1813 в реєстрі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Плигіної Ж.О., квартира, загальною площею 135,7 кв. м., житловою площею 74,2 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , номер РПВН НОМЕР_4 була передана в іпотеку АКБ «Форум» власником квартири ОСОБА_6 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 96954877, від 12.09.2017 року квартира АДРЕСА_3 перебуває в іпотеці, іпотекодержателем є АКБ «Форум», 02100, м. Київ, бульвар Верховної Ради, 7, код 21574573.

07 серпня 2014 року на адресу приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д., директором Відділення № 2800 «Одеської дирекції ПАТ «Банк Форум» ОСОБА_21 . була направлена заява № 579-2800 за змістом якої, ПАТ «Банк Форум», у особі директора Бабич І.О., що діє на підставі довіреності, посвідченої 27.03.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. за реєстровим номером № 2143, цією заявою повідомляє та гарантує, що громадянином ОСОБА_15 (надалі - Позичальник) в повному обсязі виконані умови кредитного Договору № 0014/06/08-КЕ від 17.09.2006 року, укладеного між ним та АКБ «Форум», правонаступником якого з 19.04.2010 року є ПАТ «Банк Форум», що діє на підставі нової редакції статуту, погодженої Національним банком України від 01.06.2013 року та зареєстрованого 06.06.2013 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, номер запису 24000829, у тому числі ним здійснено повний розрахунок за вказаним Договором.

У зв`язку з вищевикладеним, ПАТ «Банк Форум» надав згоду на укладення Договору про відчуження майна, а саме квартири за АДРЕСА_1 , реєстрацію права власності та перенесення відомостей про іпотеку.

Стосовно вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 ( ОСОБА_14 ) моральної шкоди в розмірі 50000,00 гривень, судом вірно зазначено наступне.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Проте посилаючись на те, що протиправними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в незаконних діях гр. Республіки Туреччина ОСОБА_10 щодо вчинення фіктивного правочину з купівлі-продажу житлової квартири від 14.07.2014 року, позивачка не надала доказів того, що саме діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, також стягнення моральної шкоди у розмірі 50000,00 гривень не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди позивачу.

На підставі викладеного, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та про стягнення моральної шкоди.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_22 про те, щосудом були проігноровані доводи того, що на рахунок банку за договором купівлі-продажу грошові кошти не надходили, договір купівлі-продажу був укладений з порушенням Закону України «Про іпотеку», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_15 в повному обсязі виконані умови кредитного Договору, укладеного між ним та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та ним здійснено повний розрахунок за вказаним Договором.

Доводи щодо не врахування відсутності дійсного наміру у сторін правочину, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскількипозивач не довела, що відповідач вчиняв такий правочин лише для виду, без намагання досягти правового результату, користування спірним нерухомим майном та не виконання сторонами правочинів само по собі не засвідчує того факту, що ці правочини є фіктивними з врахуванням передачі ОСОБА_16 на них правовстановлюючих документів та його проживання за межами України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судом також вирішується питання з приводу стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судових витрат у розмірі 3 176,60 грн. за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати на користь держави у розмірі 3 176 (три тисячі сто сімдесят шість) гривень 60 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 19 липня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець