ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» червня 2019 року

м. Харків

справа № 642/4534/18-ц

провадження № 22ц/818/3389/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І., Маміної О.В.

за участю секретаря Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) «Акцент-банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-банк» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2019 року в складі судді Євтіфієва В.М.

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) «Акцент-банк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 17 червня 2018 року між ОСОБА_1 та банком шляхом підписання заяви позичальника укладено договір споживчого кредиту АВН0F788, згідно умов якого ОСОБА_1 отримано кредит у розмірі 19 370,00 грн. для придбання товарів, оплати послуг строком на 24 місяці до 16 червня 2020 року включно.

Вказав, що договір підписано під впливом злочинних дій фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , а також, що йому не було видано другий примірник договору.

Зазначив, що 06 липня 2018 року він звертався до банку з проханням надати йому належним чином завірений договір та роз`яснити правовідносини, які виникли між ними після підписання договору, проте, відповіді не отримав.

Вказав, що порушення прав споживача полягає у тому, що при укладенні договору його введено в оману, а саме, у відомостях, які містяться в паспорті банківського продукту «Розстрочка» про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, жодним чином не вказано про оплату інших послуг банку у вигляді щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, проте, у графіку погашення кредиту загальна вартість вказаних послуг виражена у сумі 13 946,40 грн.

Зазначив, що він як фізична особа не повинен сплачувати щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту, отже, положення пункту 5 заяви позичальника є незаконними, несправедливими, та комісія не підлягає сплаті.

Просив визнати недійсною заяву позичальника АВН0F788 та визнати недійсним пункт 5 заяви позичальника АВН0F788, укладеної 17 червня 2017 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» з моменту укладення договору; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсним пункт 5 заяви позичальника АВН0Е788, укладеної 17 червня 2017 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» з моменту укладення договору; стягнуто з банку судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство «Акцент-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що договір між сторонами укладено після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» та внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», однак суд посилався на судову практику у справах, в яких кредитні договори укладені до набрання чинності змінами у законодавстві; що на момент укладення договору законом не заборонялось банкам встановлювати комісію (винагороду) у договорах споживчого кредитування; що положення закону щодо неприпустимості включення до договорів зі споживачами умов, які є несправедливими, містять загальні, неконкретизовані норми, застосування яких передбачає надання судом його детального та конкретного обґрунтування з використанням інших норм законодавства та судової практики; що посилання суду на абзац 22 пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Фінансові інструменти» є безпідставним, оскільки це положення є вузькоспеціалізованим і не регулює правовідносини у сфері споживчого кредитування.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

24 червня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи для підготовки до судового засідання, яку залишено без задоволення.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині змінити в частині дати укладення та номеру заяви позичальника.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що умова кредитного договору щодо щомісячної сплати винагороди за надання фінансового інструменту є несправедливою, отже договір в цій частині має бути визнано недійсним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 червня 2018 року між ОСОБА_1 та банком укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника АВН0F788, згідно якої ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 19 370,00 грн. для оплати товару шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок фізичної особи - підприємця Явнікова О ОСОБА_3 зі строком повернення до 16 червня 2020 року включно, та сплатою 0,12% річних.

Пунктом 5 заяви передбачена сплата щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 774,80 грн. (а. с. 7).

В пункті 15 заяви зазначено, що ця заява разом з Умовами та правилами, що розміщені на сайті банку, Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір.

З графіку погашення кредиту вбачається, що ОСОБА_1 має сплачувати щомісячний платіж у розмірі 808,11 грн. з липня 2018 року по грудень 2018 року, та 1582,91 грн. з січня 2019 року по 16 червня 2020 року. Графіком передбачено, що щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 774,80 грн. починає нараховуватись з січня 2019 року. Графік містить дописку, що позичальнику роз`яснено, що комісія у розмірі 774,80 грн. починає нараховуватися з сьомого місяця користування кредитом та у разі дострокового погашення заборгованості не нараховується. ОСОБА_1 ознайомлений з графіком погашення кредиту, про що свідчить його підпис (а. с. 6).

З паспорту банківського продукту «Розстрочка» про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту вбачається, що ОСОБА_1 письмово проінформований про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань, які пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту. При цьому, в паспорті зазначено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору, відсутні. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі, тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 33 341,54 грн. (а. с. 5).

Згідно меморіальних ордерів № HSAV708L7W, № BLFZ0X9991, №HSAV708L4Y від 17 червня 2018 року сума коштів у розмірі 19 370,00 грн. перерахована з кредитного рахунку ОСОБА_1 на транзитний рахунок банку, після чого кредитна сума 16 243,68 грн. перерахована на рахунок контрагента позичальника фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , та сума коштів у розмірі 3126,32 грн. перерахована на транзитний рахунок у якості комісії банку (а. с.34-36).

06 липня 2018 року ОСОБА_1 звертався до банку із заявою щодо припинення кредитних правовідносин, де зазначив, зокрема, що укладений між ним та банком договір вважає недійсним (а. с. 8-9).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Зазначений Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Тобто, споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пункт 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що є загальною вартістю кредиту для споживача. Загальна вартість кредиту - це сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно частин 1, 2, 4, 5, 7, 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно - правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року (справа № 130/904/16-ц, провадження № 61-16542св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року (справа № 164/620/15-ц, провадження № 61-16767св18).

Як вбачається із заяви позичальника від 17 червня 2018 року її умовами передбачена сплата щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 774,80 грн.

Разом з тим, вчинення яких саме дій передбачає послуга з надання фінансового інструменту, умовами укладеного між сторонами договору не визначено.

При цьому, як вбачається з графіку погашення кредиту щомісячна винагорода за фінансування ресурсів у розмірі 774,80 грн. починає нараховуватися після спливу 6 місяців користування кредитними коштами, а саме з січня 2019 року, внаслідок чого щомісячний платіж за кредитом збільшується з 808,11 грн. до 1582,91 грн., тобто майже вдвічі.

Встановлення винагороди за надання фінансового інструменту, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь, і які супроводжують кредит, є незаконним, оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), та такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику, і мають оплачуватися ним.

Виходячи з вищевикладеного слід дійти висновку, що умова договору щодо сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту є дискримінаційною щодо позичальника, порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, отже суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що тягне за собою її недійсність.

Посилання банку в апеляційній скарзі на те, що на момент укладення договору законом не заборонялось банкам встановлювати комісію (винагороду) у договорах споживчого кредитування, що договір між сторонами укладено після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» та внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», однак суд посилався на судову практику у справах, в яких кредитні договори укладені до набрання чинності змінами у законодавстві, судовою колегією не приймаються, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір між банком та ОСОБА_1 укладено 17 червня 2018 року, отже на правовідносини, що виникли між сторонами, поширюються норми Закону України «Про споживче кредитування», що введений у дію із 10 червня 2017 року, та яким врегульовані відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

За визначенням пункту 4 статті 1 цього Закону, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі та додаткові і супутні послуги кредитодавця для отримання обслуговування і повернення кредиту.

До загальних витрат за кредитом, згідно абзацу другого частини 2 статті 8 цього Закону, включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі, за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладання договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладання договору про споживчий кредит.

Отже, за положеннями зазначених норм матеріального права кредитодавець має право встановлювати, крім процентів за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги для отримання, обслуговування та повернення кредиту, тільки якщо ці дії є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17 статті 1).

Таким чином, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому, встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 та підтримана у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року № 61-16384св18, від 27 лютого 2019 року (справа № 201/4087/17, провадження № 61-43276 св 18).

Отже, посилання банку щодо того, що Законом України «Про споживче кредитування» дозволено встановлювати в кредитному договорі комісії за надання кредиту, не можуть бути взяті до уваги за умови, що договором встановлена сплата винагороди за дії, які не є кредитними послугами, що надаються споживачу.

Крім того, статтею 9 вказаного Закону на кредитодавця покладений обов`язок інформування споживача до укладання договору про споживчий кредит, зокрема, шляхом розміщення на офіційному сайті необхідної інформації для отримання кредиту, а також надання спеціальної інформації за окремою формою, а саме паспортом споживчого кредиту.

Як вбачається з графіку погашення кредиту орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування ним у розмірі 33 341,54 грн. визначена з урахуванням щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 774,80 грн.

Проте, паспортом банківського продукту «Розстрочка» про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, в якому також зазначена загальна вартість кредиту у розмірі 33 341,54 грн. передбачено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору, відсутні.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Тобто, всупереч вимогам статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» паспорт споживчого кредиту не містить відомостей щодо необхідності сплати позичальником щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту.

Судова колегія звертає увагу й на те, що дійсно, із набуттям чинності з 10 червня 2017 року Законом України «Про споживче кредитування» внесено зміни у статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів», редакція якої станом на час укладання оспорюваної позивачем частини договору, встановлює, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У зв`язку з цим, редакція абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачала заборону встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, втратила чинність.

Проте, заборона встановлювати у договорах зі споживачами несправедливі умови передбачена статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка з набранням чинності Законом України «Про споживче кредитування» не втратила законної сили, та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Слід зазначити, що правові позиції судової практики, на які посилався суд першої інстанції, ґрунтуються не лише на необхідності дотримання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції до 10 червня 2017 року при укладенні та виконанні договорів споживчого кредиту, а й на невідповідності умов кредитного договору щодо встановлення винагороди за надання фінансового інструменту вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає критерії несправедливості умов договору, та є чинною і може бути застосована самостійно, а не в сукупності зі статтею 11 вказаного Закону.

Правовий висновок щодо несправедливості та незаконності умов кредитного договору щодо сплати комісії за дії, які не є послугами в розумінні законодавства про захист прав споживачів, зокрема, обслуговування кредиту банком, в контексті невідповідності таких умов вимогам саме статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підтримано і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2018 року у справі №695/3474/17 (провадження №61-21827св18); від 20 лютого 2019 року (справа №666/4957/15-ц, провадження №61-43940св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року (справа №444/484/15-ц, провадження №61-10156св18).

Верховний Суд у своїй практиці на сьогодні не відступив від правових позицій щодо незаконності встановлення в договорах споживчого кредиту плати за дії, як не є споживчими послугами з боку банку, а також продовжує притримуватися правового висновку щодо того, що споживач є вразливою стороною договірних відносин, та законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» (наприклад, постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 716/179/15-ц).

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», зокрема, його норми щодо недійсності умов договору, які є несправедливими.

Виходячи з викладеного, посилання банку в апеляційній скарзі щодо того, що положення закону щодо неприпустимості включення до договорів зі споживачами умов, які є несправедливими, містять загальні, неконкретизовані норми, застосування яких передбачає надання судом його детального та конкретного обґрунтування з використанням інших норм законодавства та судової практики, також є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги банку щодо того, що посилання суду на абзац 22 пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Фінансові інструменти» є безпідставними, оскільки це положення є вузько спеціалізованим і не регулює правовідносини у сфері споживчого кредитування, судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки як вбачається з оскаржуваного рішення суду зазначене посилання використане судом з метою надання тлумачення терміну «фінансовий інструмент» та норми вказаного Положення не покладені в основу нормативного обґрунтування ухваленого рішення.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву банк просив у разі визнання кредитного договору недійсним застосувати реституцію, однак враховуючи, що визнано недійсною лише умову щодо нарахування винагороди за надання фінансового інструменту, та відомостей щодо сплати кредиту матеріали справи не містять, підстави для застосування реституції відсутні.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що оскаржуваний кредитний договір укладено між сторонами шляхом підписання заяви позичальника АВН0F788 17 червня 2018 року (а. с. 7).

Однак, в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати недійсним пункт 5 заяви позичальника АВН0F788 від 17 червня 2017 року (а. с. 52, зворот), однак, заяви від 17 червня 2017 року матеріали справи не містять.

З рішення суду в оскаржуваній вбачається, що судом правильно визнано недійсним пункт 5 заяви позичальника АВН0F788 від 17 червня 2018 року, проте, помилково зазначено АВН0Е788 від 17 червня 2017 року (а. с. 71).

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині необхідно змінити з викладенням абзацу 2 резолютивної частини в наступній редакції: «Визнати недійсним пункт 5 заяви позичальника АВН0F788, укладеної 17 червня 2018 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» з моменту укладення договору».

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», підстав для перерозподілу судових витрат у справі не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-банк» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2019 року в оскаржуваній частині змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Визнати недійсним пункт 5 заяви позичальника АВН0F788, укладеної 17 червня 2018 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» з моменту укладення договору.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді А.І.Колтунова

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.