Справа № 460/1066/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/933/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Савуляка Р.В., Шеремети Н.О.

секретар: Фейір К.О.

розглянувши у м.Львові у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівського державного університету внутрішніх справ на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 10 січня 2019 року у справі за позовом Львівського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення боргу , -

в с т а н о в и в :

Львівський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Оскаржуваною ухвалою закрито провадження у справі.

Ухвалу суду оскаржив позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з ухвалою, вважає її необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Постановляючи ухвалу, суд дійшов висновку, що позивач є суб`єктом владних повноважень та його вимоги направлені на виконання повноважень у публічно-правових відносинах, які повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Натомість судом не враховано, що предметом даного позову є відшкодування витрат на навчання у зв`язку з невиконанням умов цивільно-правової угоди, відповідно до якої відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і добровільно взяв на себе зобов`язання після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ за місцем розподілу, а у разі звільнення або відмови від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати фактичні витрати за період навчання. Даний спір стосується витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у Вищому навчальному закладі на підставі договору, а не з приводу проходження публічної служби. Укладання зазначеного договору стало підставою виникнення взаємних прав та обов`язків щодо здобуття відповідачем вищої освіти та його працевлаштування, а тому відносини сторін зазначеного спору є договірними, носять цивільно-правовий характер, а тому регулюються Цивільним кодексом України. Суд не врахував, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій і жодним чином не розповсюджуються на майнові відносини. Тобто судом першої інстанції проігноровано той факт, що спір виник між ЛДУВС, який є державним навчальним закладом, як стороною договору, а не суб`єктом владних повноважень. Просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про необґрунтованість апеляційної скарги. Зокрема вказує, що перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, був звільнений за порушення трудової дисципліни, не відпрацювавши три роки, як було визначено умовами договору про підготовку фахівця у навчальному закладі МВС. Звертає увагу на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №804/285/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №723/18/17 міститься правовий висновок, згідно якого указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства. З урахуванням наведеного ухвала Яворівського районного суду Львівської області від 10.01.2019 року про закриття провадження у справі за позовом Львівського державного університету внутрішніх справ МВС України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за навчання відповідає вимогам законодавства та правовій позиції Великої палати Верховного Суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, представник позивача зазначив, що даний спір стосується відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі на підставі договору, а не з приводу проходження публічної служби, яку відповідач проходив саме у ГЕНП Львівської області.

Судом першої інстанції проігноровано той факт, що спір виник між фізичною особою ОСОБА_1 , який виявив бажання отримати освіту за державним замовленням та Стороною договору, а не суб`єктом владних повноважень по відношенню до відповідача. Спір носить цивільно-правовий характер. Просить задовольнити апеляційну скаргу Львівського Державного університету внутрішніх справ.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Від позивача та представника відповідача Луньо Б. М . надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, однак зазначені в них причини неявки в судове засідання, колегія суддів визнала неповажними.

Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи 01.09.2007 року між Львівським державним університетом внутрішніх справ (Виконавець), Головним управлінням МВС України у Львівській області (Замовник) та ОСОБА_1 , рядовим поліції укладений договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, предметом якого є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр», «спеціаліст» за напрямом підготовки «Право» (розділ 1 договору).

Відповідно до пунктів 2.3.5, 2.3.6, 3.2. договору ОСОБА_1 зобов`язався після закінчення навчання відпрацювати не менше як три роки, за посадою та в місці призначення», визначеному Замовником, а у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п.3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов`язані із утриманням у навчальному закладі, згідно із затвердженим розрахунком.

Підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку згідно п. 3 договору є дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України у зв`язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушення нею дисципліни.

Наказом начальника Головного управління МВС України у Львівській області від 07.12.2010 №378о/с у відповідності з положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України ОСОБА_1- лейтенанта міліції звільнено з органів внутрішніх справ у запас збройних сил України за п. 64 «є» /порушення дисципліни/ з 07 грудня 2010 року.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що зазначений спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15 грудня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15 грудня 2017 року (далі - КАС України) передбачені справи у публічно-правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, серед яких зокрема, у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 9 Закону України від 20.12.1990 року № 565-XII "Про міліцію", чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 565-XII), передбачено, що на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Згідно частини 1 статті 20 зазначеного Закону № 565-XII працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Відповідно до статті 18 Закону № 565-XII підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Разом з тим, спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію", який набув чинності з 07 листопада 2015 року, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень, тобто також є публічною службою.

З наведеного убачається, що відповідач ОСОБА_1 перебуваючи на посаді дільничого інспектора міліції Яворівського РВ ГУМВС, що відноситься до публічної служби, та був звільнений за п.64 «є», за порушення дисципліни, не відпрацювавши три роки, як це було визначено умовами договору від 01 вересня 2007 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС, у зв`язку з чим між сторонами у справі виник спір щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача під час навчання у вищому навчальному закладі МВС.

З метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 відступила від висновків, викладених у постановах Великої Палати від 14 березня 2018 року в справі №461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, оскільки вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Як зазначила Велика Палата, у рамках цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Такого ж правового висновку Велика Палата дійшла і у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 810/2610/16, від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18) зробила висновок, що спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби,підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що спір не стосується проходження відповідачем публічної служби в органах внутрішніх справ, а пов`язаний з невиконанням ним умов цивільно-правової угоди і вимогою позивача відшкодувати понесені витрати на навчання у вищому навчальному закладі, оскільки в адміністративному законодавстві відсутні спеціальні норми, які регулюють цивільно-правові відносини, є необґрунтованими.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні у справі "Занд проти Австрії" (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим обґрунтовано закрив провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими.

Підстави для скасування ухвали суду про закриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У цій справі апеляційний суд дійшов висновку про залишення оскаржуваної ухвали суду без змін, а тому немає підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Львівського державного університету внутрішніх справ залишити без задоволення.

Ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Головуючий : Ю.Р.Мікуш

Судді: Н.О.Шеремета

Р.В.Савуляк