Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 461/2371/17

провадження № 61-39969св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк»,

відповідач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2017 року у складі судді Стрельбицького В. В. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2018 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року публічне акціонерне товариство «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що 13 березня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про строковий банківський вклад з виплатою відсотків у кінці строку, а 26 травня 2014 року було укладено додаткову угоду до указаного договору.

18 вересня 2014 року у забезпечення виконання зобов`язань за договором від 13 березня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого предметом іпотеки є приміщення магазина за адресою: АДРЕСА_1 .

28 травня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про строковий банківський вклад з щомісячною сплатою процентів. 30 жовтня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 18 вересня 2014 року, відповідно до умов якого сторони домовились викласти термін «Депозитний договір» у наступній редакції: договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою процентів від 28 травня 2014 року. Таким чином, було змінено основне зобов`язання, на забезпечення якого іпотекодавець передав іпотекодержателю нерухоме майно.

Крім того, договір про строковий банківський вклад з щомісячною сплатою процентів від 28 травня 2014 року за заявою ОСОБА_3 було розірвано 03 лютого 2015 року. Таким чином, у зв`язку із розірванням указаного договору припинив свою дію договір іпотеки від 18 вересня 2014 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 березня 2016 року у справі № 461/728/16-ц визнано недійсним договір іпотеки, укладений 18 вересня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 . Однак, на підставі застереження, що міститься у договорі іпотеки від 18 вересня 2014 року, ОСОБА_3 у позасудовому порядку звернуто стягнення на нерухоме майно - приміщення магазина за адресою: АДРЕСА_1 , та 04 квітня 2015 року було зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомості за ОСОБА_3 . Після цього, 23 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу указаного приміщення магазина і 23 квітня 2015 року право власності на указане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

06 червня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є. С. було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме - приміщення магазина за адресою: АДРЕСА_1 .

06 червня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є. С. було видано ОСОБА_1 , яка є дочкою Оніщенка І. І., свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину майна, а саме - приміщення магазина за адресою: АДРЕСА_1 .

Такі дії ОСОБА_3 суперечать вимогам статей 33, 35 Закону України «Про іпотеку». Крім того, на момент відчуження указаного об`єкта нерухомості ОСОБА_3 у ПАТ «Енергобанк» було запроваджено тимчасову адміністрацію і всі дії щодо майна банку повинні вчинятися виключно в рамках та відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ураховуючи викладене, ПАТ «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» просило суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірне нерухоме майно на користь банку та визнати за ПАТ «Енергобанк» право власності на зазначене нерухоме майно - приміщення магазина, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий змістрішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2017 року позов ПАТ «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» задоволено. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нерухоме майно ПАТ «Енергобанк» на користь ПАТ «Енергобанк». Визнано за ПАТ «Енергобанк» право власності на нерухоме майно - приміщення магазина, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щона час звернення стягнення ОСОБА_3 на предмет іпотеки та його подальшого відчуження у ПАТ «Енергобанк» було запроваджено тимчасову адміністрацію, у зв`язку з чим діяли імперативні заборони, передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедур, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».ОСОБА_3 у порушення вимог Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», незважаючи на заборону відчуження предмета іпотеки, звернула стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності та його відчуження, тобто указаний об`єкт нерухомого майна вибув із володіння ПАТ «Енергобанк» не з його волі. Таким чином, той факт, що приміщення магазина, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вибуло з володіння ПАТ «Енергобанк» поза його волею, внаслідок незаконних дій ОСОБА_3 є доведеним. Крім того, суд вважав обґрунтованою позовну вимогу банку щодо визнання за ним права власності, оскільки така вимога є похідною та з метою реалізації позивачем його права на витребуване майно, зокрема для здійснення державної реєстрації права власності на майно за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правовідношення між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 , що виникли на підставі договорів депозиту та договору іпотеки, який забезпечував виконання зобов`язань за договором депозиту, припинились та не могли бути підставою для реєстрації права власності на майно банку. На момент реєстрації прав на спірне майно за ОСОБА_3 була встановлена пряма, імперативна заборона на стягнення майна банку на користь будь-яких кредиторів, для погашення кредиторських вимог вкладників банку. Зобов`язання за депозитним договором були виконані у повному обсязі, тому стягнення за договором іпотеки не могло бути застосовано. Оскільки майно позивача - приміщення магазина, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вибуло з володіння власника поза його волею, то таке майно судом першої інстанції обґрунтовано витребувано із чужого незаконного володіння - ОСОБА_2 та ОСОБА_1. , і вважав рішення районного суду законним та обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та залишити позов ПАТ «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» без розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильнимзастосуванням норм чинного законодавства. Посилалось на те, що матеріали справи не містять оригіналу чи копію її письмової заяви від 23 січня 2015 року, тобто обставина подання такої заяви та її зміст не підтверджено належними та допустимими доказами. Судами попередніх інстанцій помилково встановлено обставину припинення дії договору іпотеки від 18 вересня 2014 року. Зазначала, що розгляд справи було проведено неповноважним складом суду. Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положень частини третьої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не врахував підтверджену належним і допустимим доказом обставину того, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб делегував банку всі свої повноваження, включаючи право заявляти від імені банку позови до суду; не врахував підтверджену належним і допустимим доказом обставину того, що банк не має повноважень на звернення від імені банку до суду; не виконав передбаченого пунктом 2 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року та пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України обов`язку, не залишив позов без розгляду з підстави того, що позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. Посилалась на те, що обставину повернення їй депозиту суд встановив на підставі недопустимого доказу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 вересня 2018 року було відкрито касаційне провадження у справі за позовом ПАТ «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності. Витребувано з Галицького районного суду м. Львова указану цивільну справу. Клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення суду задоволено. Зупинено виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

УхвалоюКасаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 травня 2019 року справу за позовом ПАТ «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ПАТ «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк», у якому заявник посилався на те, що мотиви та підстави, зазначені у касаційній скарзі щодо скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду є безпідставними та необґрунтованими. Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам чинного законодавства, є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що приміщення магазина, реєстраційний номер нерухомого майна №01, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (предмет спору), належало на праві власності ПАТ «Енергобанк».

13 березня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № ДФ- про строковий банківський вклад з виплатою процентів у кінці строку, відповідно до умов якого банк приймає від клієнта на зберігання грошові кошти у розмірі 484 455,99 доларів США строком до 16 березня 2015 року зі сплатою 10,50 % річних, а 26 травня 2014 року укладено додаткову угоду до указаного договору.

У забезпечення виконання зобов`язань за указаним договором 18 вересня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку приміщення магазина, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

18 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. було накладено обтяження (заборону відчуження) на предмет іпотеки.

28 травня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № ДФ- про строковий банківський вклад з щомісячною сплатою процентів, відповідно до умов якого банк приймає від клієнта на зберігання грошові кошти у розмірі 444 907,99 доларів США строком до 16 березня 2015 року зі сплатою 11,50 % річних.

Пунктом 1.5 указаного договору встановлено, що нараховані відсотки сплачуються клієнту шляхом виплати готівкою через касу банку або шляхом безготівково перерахування на рахунок клієнта.

Відповідно до пункту 2.4.1 клієнт має право достроково отримати повну суму вкладу за умови подання банку письмової заяви про розірвання цього договору за 7 банківських днів.

30 жовтня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 18 вересня 2014 року, відповідно до умов якого сторони домовились викласти термін «Депозитний договір» у наступній редакції: «Договір № ДФ- про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків від 28 травня 2014 року».

Отже, у зв`язку з розірванням договору від 28 травня 2014 року № ДФ- та поверненням вкладу, договір іпотеки від 18 вересня 2014 року також припинив свою дію.

Пункти 1.5 та 2.3.1. указаного договору визначають, що грошові кошти за вкладом повертаються клієнту через касу банку або шляхом переказу на рахунок клієнта.

На підставі письмової зави ОСОБА_3 від 23 січня 2015 року договір від 28 травня 2014 року № ДФ- було розірвано 03 лютого 2015 року та повернуто суму депозиту, що підтверджується випискою по особовим рахункам (а.с. 47).

03 лютого 2015 року відбулось повернення грошових коштів ОСОБА_3 шляхом їх переказу з депозитного рахунку ОСОБА_3 на її розрахунковий рахунок.

Правовідношення між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 , що виникли на підставі договорів депозиту та договору іпотеки, який забезпечував виконання зобов`язань за договором депозиту, припинились та не могли бути підставою для реєстрації права власності на майно банку.

Разом із тим, вказане нерухоме майно незаконно вибуло з володіння ПАТ «Енергобанк» не з його волі.

ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на спірне майно у період дії прямої законодавчої заборони, дозволів на реєстрацію права власності за ОСОБА_3 ПАТ «Енергобанк» не надавав і не міг надати.

12 лютого 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 29 про запровадження з 13 лютого 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Енергобанк».

30 квітня 2015 року прийнято рішення про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації до 11 червня 2015 року включно.

Під час дії тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» у період з 13 лютого 2015 року по 11 червня 2015 року існувала пряма заборона на задоволення вимоги ОСОБА_3 про повернення їй грошових коштів, звернення стягнення на майно банку, а саме - приміщення магазина за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 березня 2016 року договір іпотеки, укладений 18 вересня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 , що посвідчений 18 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. за реєстровим номером 1758 зі змінами, викладеними у договорі про внесення змін, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. за реєстровим номером 2125, визнано недійсним.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 березня 2016 року змінено та викладено у такій редакції. Договір іпотеки, укладений 18 вересня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_3 , посвідчений 18 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. за реєстровим номером 1758 зі змінами, викладеними у договорі про внесення змін, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за реєстровим номером 2125, визнано недійсним. Стягнуто з ПАТ «Енергобанк» на користь ОСОБА_3 444 907,99 доларів США.

23 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу приміщення магазина за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_1 отримали по 1/2 частині спірного майна, як спадкоємці.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду частково не відповідає.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі, зокрема припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, визнання іпотечного договору недійсним.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Наслідки запровадження тимчасової адміністрації у банку врегульовані статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції станом на 18 травня 2015 року) під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та манна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року № 6-2161цс16 (справа № 520/14722/16-ц).

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, позов про витребування майна за статтею 388 ЦК України може пред`явити власник цього майна.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій вищевикладеного не врахували та дійшли помилкового висновку про задоволення позову ПАТ «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» в частині визнання права власності на нерухоме майно, оскільки судами встановлено, що приміщення магазина, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на час вирішення спору належало на праві власності ПАТ «Енергобанк», оскільки, у зв`язку з визнанням зазначеним судовим рішенням указаного договору іпотеки недійсним, втрачаються всі правові наслідки, які були пов`язані з цим договором, а, отже, і реєстрація права власності спірного майна за іншими особами. Таким чином, підстави, передбачені статтею 392 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності були відсутні.

Задовольняючи позов ПАТ «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» в частині витребування майна із чужого незаконного володіння, суди на підставі належним чином, оцінених доказів, поданих сторонами, виходили з того, що на час звернення стягнення ОСОБА_3 на предмет іпотеки та його подальшого відчуження у ПАТ «Енергобанк» було запроваджено тимчасову адміністрацію, у зв`язку з чим діяли імперативні заборони, передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедур, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». ОСОБА_3 у порушення вимог Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», незважаючи на заборону відчуження предмета іпотеки, звернула стягнення на предмет іпотеки

шляхом реєстрації права власності та його відчуження, тобто указаний об`єкт нерухомого майна вибув із володіння ПАТ «Енергобанк» не з його волі. Таким чином, той факт, що приміщення магазина, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вибуло з володіння ПАТ «Енергобанк» поза його волею, внаслідок незаконних дій ОСОБА_3 є доведеним, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про витребування приміщення магазина із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь банку.

Доводи касаційної скарги про те, що позовну заяву від імені Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, є безпідставними, оскільки позивачем у вказаній справі є ПАТ «Енергобанк», позовна заява подана уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» від імені банку в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до частини третьої статті 38 ЦПК України 2004 року юридичних осіб представляють їхні органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники.

Згідно з частиною третьою статті 58 ЦПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту. положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Отже, позовна заява подана від імені юридичної особи належною особою (керівником юридичної особи), яка мала необхідний обсяг повноважень.

При зміні уповноваженої особи на ліквідацію банку, відповідно, змінюється і керівник банку, до нового керівника банку переходять усі права та обв`язки виконавчого органу банку, включно із правом подання позовів, представництва в судах та видачу довіреностей.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положень частини третьої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

За змістом пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно із статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, а тому оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині поділу особових рахунків з оплати комунальних послуг підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2018 року скасувати в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про визнання права власності та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

В іншій частині рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович