Справа № 752/2546/19 Головуючий в суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
Провадження № 22ц-824/8501/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання покупцем у договорі купівлі-продажу та припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та одночасно подав заяву, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи заяву тим, що між сторонами виник спір з приводу цього нерухомого майна, а відповідачка є його власником і може відчужити квартиру, тому, на його думку, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року заяву задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , до розгляду справи по суті, заборонено ОСОБА_1 та іншим будь-якими особам вчиняти будь-які дії із зазначеною квартирою, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи. Крім того посилається на те, що оскаржуваною ухвалою порушуються її права як власника квартири, оскільки позивач змінив у ній замки і вона не може потрапити до свого житла, тому вважає висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову необґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами у справі виник спір щодо нерухомого майна і відчуження такого майна може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тому необхідно вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборони відповідачці та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо цієї квартири.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_1 з моменту його укладення, визнати покупцем у цьому договорі його- ОСОБА_2 , припинити право власності ОСОБА_1 на цю квартиру та визнати її об`єктом його особистої власності.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду, оскільки між сторонами виник спір з приводу цього майна, крім того потреба в застосуванні заходів забезпечення позову у даній справі не відпала, її розгляд по суті не закінчився, а обставини, що зумовили застосування цих заходів, не змінилися, тому дійшов правильного висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачці та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії із зазначеною квартирою, оскільки таких вимог ОСОБА_2 не заявлялося, а тому місцевий суд вийшов за межі вимог заяви, та належним чином не мотивував своїх висновків щодо необхідності додаткового вжиття таких заходів.

Разом з тим, посилання ОСОБА_1 на те, що застосування заходів забезпечення позову порушує її майнові права, колегія суддів вважає формальними та безпідставними, оскільки такі заходи є тимчасовими і призначені для належного захисту прав усіх учасників у даній справі.

Інші доводи апелянта зводяться до аргументів по суті спору, переоцінки доказів та з незгодою із висновками суду першої інстанції та їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для відмови у вжитті заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції у частині заборони ОСОБА_1 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині постанови про відмову у задоволенні цих вимог заяви, а в іншій частині ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року у частині заборони ОСОБА_1 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири - скасувати та ухвалити у цій частині постанову про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: