Справа № 489/3978/13-ц Суддя першої інстанції Коваленко І.В.
Провадження № 22-ц/812/1281/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: представника стягувача - Шох С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2019 року, постановлену під головуванням судді Коваленка І.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за скаргою ПАТ «Енергобанк» про визнання незаконною бездіяльності старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кіртка Антона Анатолійовича (далі - Центральний ВДВС) та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2018 року ПАТ «Енергобанк» звернулося до суду зі скаргою, в якій просило визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Центрального ВДВС Кіртка А.А., яка полягала у не зарахуванні стягувачу 12 872,72 грн., отриманих від реалізації майна боржника та зобов`язати державного виконавця перерахувати стягувачу ПАТ «Енергобанк» грошові кошти у вказаному розмірі.

Доводи скарги обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні в Центральному ВДВС перебуває виконавче провадження ВП № 41102386 з примусового виконання виконавчого листа № 2/489/1776 від 04 вересня 2013 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк» 33 035,15 дол. США та 1 000 грн. пені, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 649,51 грн.

Зі змісту протоколу № 362103 від 11 жовтня 2018 року вбачається, що 11 жовтня 2018 року ДП «Сетам» були проведені електронні торги з продажу належного боржнику майна, а саме садового будинку, загальною площею 38,40 кв.м. та земельної ділянки (кад. № НОМЕР_1 ), загальною площею 0,0618 га, переможцем яких визнано учасника ОСОБА_2 та якому запропоновано перерахувати суму коштів у розмірі 131 480 грн. на рахунок продавця майна - територіального органу державної виконавчої служби у строк до 26 жовтня 2018 року.

08 листопада 2018 року на рахунок ПАТ «Енергобанк» були зараховані 118 607, 28 грн. з призначенням платежу «перерахування коштів від ОСОБА_1 зг. в/д 2/489/1776 від 04 вересня 2013 року на користь ПАТ «Енергобанк». Таким чином, між сумами, зазначеною в протоколі торгів і перерахованою стягувачу наявна різниця, яка становить 12 872,72 грн. Проте, до моменту розподілу і перерахування коштів стягувачу, станом на 19 листопада 2018 року державним виконавцем не винесена постанова про стягнення витрат відповідно до положень ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», а тому за відсутності постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, утримання коштів у розмірі 12 872,72 грн. на депозитному рахунку державної виконавчої служби або подальший розподіл і перерахування даних коштів на відповідні рахунки є незаконним, протиправним, оскільки вказані кошти підлягають зарахуванню на рахунок стягувача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2019 року в задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції при розгляді скарги дійшов висновку, що заявник відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України не надав суду доказів щодо оспорюваної бездіяльності державного виконавця, обмежившись лише наданням інформації з автоматизованої системи виконавчого провадження.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ПАТ «Енергобанк» оскаржило її в апеляційному порядку, де просило її скасувати та ухвалити судове рішення про задоволення скарги.

При цьому посилаючись на те, що суд першої інстанції не врахував положення (вимоги) матеріальних нормативно-правових актів, які передбачають винесення постанов державним виконавцем про стягнення витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та направлення вказаних постанов сторонам виконавчого провадження. За наявності вказаних постанов державний виконавець здійснює розподіл коштів отриманих від реалізації майна (коштів, стягнутих з боржника). Враховуючи факт відсутності зазначених постанов, державний виконавець Центрального ВДВС безпідставно та незаконно перерахував кошти в дохід держави, але ці кошти підлягали перерахуванню стягувачу.

Центральний ВДВС у відзиві на апеляційну скаргу доводів скарги не визнав та просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що державний виконавець діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження».

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція).

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Дійсно, ефективне і своєчасне виконання судових рішень неможливе без надання виконавцеві повноважень щодо застосування санкцій до боржників, які умисно не виконують судові рішення й законні вимоги виконавця.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Аналогічну норму містить ч. 1 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження».

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи ( ч. 2 ст. 451 ЦПК України).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що виконавче провадження № 39991079 було відкрито 30 вересня 2013 року на підставі виконавчого листа. виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованості за кредитним договором № 40 від 18 вересня 2008 року, проте в подальшому за місцем знаходження майна боржника надійшло на виконання до Центрального ВДВС разом з постановою про закінчення виконавчого провадження від 25 листопада 2013 року; постановою про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 26 769,94 грн. від 08 жовтня 2013 року; постановою про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 80 грн. від 31 жовтня 2013 року.

У зв`язку з цим 06 грудня 2013 року Центральним ВДВС відкрито виконавче провадження ВП № 41102386.

05 листопада 2018 року постановою державного виконавця Центрального ВДВС винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 1 012,00 грн. витрати на проведення виконавчих дій, яка відповідно до супровідного листа від 05 листопада 2018 року була направлена на адресу стягувача.

Зі змісту протоколу № 362103 від 11 жовтня 2018 року вбачається, що 11 жовтня 2018 року ДП «Сетам» були проведені електронні торги з продажу належного боржнику майна, а саме садового будинку, загальною площею 38,40 кв.м. та земельною ділянки (кад. № НОМЕР_1 ), загальною площею 0,0618 га, переможцем яких визнано ОСОБА_2 та якому запропоновано перерахувати суму коштів у розмірі 131 480 грн. на рахунок продавця майна - територіального органу державної виконавчої служби у строк до 26 жовтня 2018 року.

08 листопада 2018 року на рахунок ПАТ «Енергобанк» були зараховані 118 607, 28 грн. з призначенням платежу «перерахування коштів від ОСОБА_1 зг. в/д 2/489/1776 від 04 вересня 2013 року на користь ПАТ «Енергобанк».

Таким чином, між сумами, зазначеною в протоколі торгів і перерахованою стягувачу наявна різниця, яка становить 12 872,72 грн.

Зі змісту розпорядження державного виконавця Центрального ВДВС від 05 листопада 218 року зазначений залишок коштів було використано наступним чином:

11 860.72 грн. на погашення виконавчого збору;

600 грн. витрати виконавчого провадження;

412 грн. витрати виконавчого провадження, пов`язані з проведенням експертної оцінки.

Це розпорядження затверджено начальником Центрального ВДВС.

Отже встановлено, що залишок коштів від реалізації майна боржника був перерахований на погашення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч. 4 ст. 74 Закону скарга щодо дій державного виконавця повинна містити, зокрема, зміст оскаржуємих рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону.

Зміст скарги ПАТ «Енергобанк» зводиться до того, що державним виконавцем не винесена постанова про стягнення витрат відповідно до положень ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» про що свідчать дані автоматизованої системи виконавчого провадження, а тому за відсутності постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, утримання коштів у розмірі 12 872,72 грн. на депозитному рахунку державної виконавчої служби або подальший розподіл і перерахування даних коштів на відповідні рахунки є протиправною бездіяльністю державного виконавця, оскільки вказані кошти підлягають зарахуванню на рахунок стягувача.

Між тим як встановлено судом, постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та судових витрат були винесені державним виконавцем іншого відділу державної виконавчої службі в 2013 році та державним виконавцем Центрального ВДВС в 2018 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» (зі змінами редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Згідно з ч. 4 ст. 42 вказаного Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові суми, що підлягають виплаті стягувачам, на цілі, не передбачені цією статтею, а також звертати на них стягнення для виплати іншим особам, які не є стягувачами за виконавчими документами, під час примусового виконання яких такі суми стягнуто.

Відповідно до п.15 розділу 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (з відповідними змінами), у разі надходження суми, яка не задовольняє вимоги усіх стягувачів, а також за необхідності відрахування виконавчого збору, основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження виконавець невідкладно складає розрахунок, який повинен містити загальну суму стягнених коштів, суму, що залишилась після відрахування витрат виконавчого провадження, перелік стягувачів кожної черги, визначених ст. 46 Закону, та суму коштів, яка перераховується кожному стягувачу, суму стягненого виконавчого збору або основної винагороди приватного виконавця, штрафів у разі винесення відповідних постанов.

Розрахунок державного виконавця затверджується начальником органу державної виконавчої служби (кошти розподіляються на підставі розрахунку державного виконавця та перераховуються на підставі розпорядження).

Таким чином з огляду на встановленні обставини та наведені норми права встановлено, що державним виконавцем проводились певні виконавчі дії, направлені на розподіл залишку у розмірі 12 872, 72 грн. від реалізованого майна боржника. Такі дії стягувачем не оскаржувалися.

Сам по собі факт не реєстрації (не внесення) державним виконавцем до Автомазованої системи виконавчого провадження постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, на які посилається скаржник, не свідчить про бездіяльність державного виконавця щодо розподілу стягнутих з боржника грошових сум.

Крім того, стягувач в скарзі не заявляв будь-яких вимог щодо дій або бездіяльності державного виконавця з приводу не внесення або несвоєчасного внесення до Автоматизованої системи виконавчого провадження, зокрема, постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, не пов`язував самі ці обставини з порушенням його прав у виконавчому провадженні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявником не доведена бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС щодо розподілу стягнутих з боржника внаслідок реалізації нерухомого майна грошових сум, а відтак правильно відмовив в задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування ухвали, постановленої з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції про відмову у позові залишено без змін відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 18 липня 2019 року.