Справа № 346/728/19
Провадження № 2/346/994/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого судді Беркещук Б.Б.,

секретаря Матушевської Г.Д.,

позивача ОСОБА_1

представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що він відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06 листопада 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Галян Г.М. є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі крім нього зареєстровані також його дочка, ОСОБА_4 , 2008 р.н. та його колишня дружина вона ж відповідач, ОСОБА_3 , яка з часу розірвання шлюбу 01.08.2012 року в квартирі не проживає, участі в її уриманні та благоустрої не бере, не сплачує комунальні платежі, її особисті речі відсутні. Відповідач фактично проживає з їх дочкою за іншою адресою так як створила нову сім ю.

Вказує, що ним неодноразово вживалися заходи для досудового врегулювання спору, але відповідач не бажає безпричинно добровільно знятися з реєстрації, тому вирішення можливе тільки в судовому порядку.Оскільки колишня дружина зареєстрована у спірному житлі йому, позивачу не призначають субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, що ставить його в скрутне матеріальне становище.

Непроживаючи в квартирі, однак будучи зареєстрованою в ній, відповідач створює йому, позивачу незручності в користуванні належною йому на праві власності спірною квартирою, тому, просить суд визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовільнити.

Відповідач в судове засідання не з явилась, про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлена шляхом публікації оголошення на сайті «Судова влада України, відзиву на позов не подала. Відповідач подала письмову заяву про відкладення розгляду справи у зв"язку з візитом до лікаря.

Вислухавши позивача та його представника, проаналізувавши досліджені у судовому засіданні матеріали справи, суд доходить наступних висновків.

Відповідач 21 травня 2019 року не з явилась в підготовче судове засідання. Крім того, повторно 08 липня 2019 року та 26 липня 2019 року в судове засідання не з"явилась, подала заяву про відкладення розгляду даної справи у зв"язку з візитом до лікаря, без надання суду доказів у підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, тому суд критично оцінює подану заяву відповідача про відкладення розгляду справи та вважає, що відповідач не з явилась в судове засідання без поважних причин і, що такі дії відповідача спрямовані на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи.

Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, з`являтися в судове засідання за викликом суду, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 210 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

У справі достатньо матеріалів про правовідносини сторін, за таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати без участі відповідача.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні.

У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна.

У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що стверджується копією договору купівлі-продажу квартири (а.с.6) .

У вказаній квартирі зареєстровані крім позивача, дочка ОСОБА_4 , 2008 р.н. та колишня дружина позивача відповідач по справі ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою ОСББ «Богуна 26» від 06.02.2019 року (а.с.7).

01 серпня 2012 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення Городенківського районного суду від 01.08.2012 року (а.с.8).

З Акту обстеження матеріально побутових умов вбачається, що відповідач ОСОБА_3 по місцю реєстрації не проживає з 2013 року (а.с.9).

Факт не проживання відповідача в спірній квартирі АДРЕСА_1 підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , сусідка позивача, яка ствердила, що колишня дружина позивача ОСОБА_3 більше семи років не проживає у вищезгаданій квартирі.

Враховуючи вищенаведене судом достовірно встановлено, що в спірній квартирі на даний час зареєстрована відповідач ОСОБА_3 , яка з часу розірвання шлюбу в даній квартирі не проживає, не бере будь-якої участі в її утриманні, не сплачує комунальні платежі, її особисті речі в квартирі відсутні.

Наявність зареєстрованого відповідача у квартирі позивача, не дає останньому належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись квартирою.

Як слідує з вимог ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст.72, 156 ЖК України.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією.

З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника житла на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням.

Отже, відповідач набула право користування (шляхом реєстрації) в даному житлі після укладення шлюбу, ставши членом сім`ї (дружиною) позивача. Однак, як колишній член сім`ї та визнаний факт непроживання відповідача більше одного року по місцю реєстрації, дає можливість суду прийти до висновку про визнання втрати такого права користування житлом спірної квартири. При цьому, предметом спірних відносин є встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у колишнього члена сім`ї нового місця для реєстрації).

Разом з тим, питання втрати користування дитиною даним житлом, в якому зареєстрований та проживає її батько (дочка позивача), предметом спору не є, і вимоги щодо цього позивач не ставив, з врахуванням права дитини бути зареєстрованою за місцем проживання одного з батьків та користуватись таким житлом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

У пункті 39 ППВССУ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК, тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Вирішуючи позов, суд погодився з доводами позивача про те, що він не може здійснити своє право власності і розпорядитися належним йому майном, в тому числі і оформити субсидію на комунальні послуги, так як в належному йому житлі залишається зареєстрованим відповідач ОСОБА_3 .

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.48 закону «Про власність»).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст ст.16, 386, 391 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов слід задовільнити та визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного та ст. 405 ЦК України, керуючись 282, 284, 294 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 .

ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 31 липня 2019 року.

Суддя Беркещук Б. Б.