БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/128/19
Справа № 356/45/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2019 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

При секретарі Настич Н. А.

За участю позивачки ОСОБА_1

Відповідачки ОСОБА_2

Представника відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Березанської міської ради Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Березанської міської ради Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із спільної власності в натурі, який ухвалою Березанського міського суду Київської області від 08.10.2018 року було залишено без розгляду, позивачка дізналась про наявність в ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Земельною ділянкою користувався спадкодавець - ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою № 122 віл 11.09.2013 року, виданою відділом містобудування та архітектури Березанської міської ради. Земельна ділянка має наступні характеристики: 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0539 га для ведення особистого селянського господарства. Спадкоємці майна ОСОБА_4 успадкували в рівних частинах будинок з господарськими будівлями та спорудами та право на земельну ділянку, яке належало спадкодавцю. 20.05.2014 року ОСОБА_2 звернулась до ФОП ОСОБА_5 разом із заявою про виготовлення технічної документації по відновленню (встановленню) меж земельної ділянки (однієї) за вказаною адресою загальною площею 0,1539 га, дозвіл на виготовлення якої надано рішенням Березанської міської ради від 04.04.2014 року № 403-306-VI. 29.01.2015 року Березанською міською радою вказану технічну документацію було затверджено та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1539 га, при цьому з вказівкою на два кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_1 , а також два цільові призначення. Як вказує позивач, рішення Березанської міської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації та її затвердження стосувались однієї земельної ділянки, а фактично технічна документація розроблялась стосовно двох земельних ділянок. Разом з тим, з огляду на наявність зареєстрованого права власності на житловий будинок, заяву на виготовлення технічної документації потрібно було подавати від власників будинку, а дозволу органу місцевого самоврядування на виготовлення технічної документації було не потрібно. За таких обставин, просить суд визнати незаконним рішення Березанської міської ради Київської області від 29.01.2015 року про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж та передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_1 у приватну власність ОСОБА_2

05.04.2019 року через канцелярію суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_2 щодо позову, в яких остання проти пред`явлених вимог заперечила, вказуючи на правомірність набуття нею права власності (а.с.73-75).

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 18.04.2019 року клопотання позивачки про збільшення позовних вимог та про залучення ОСОБА_2 в якості співвідповідача було задоволено, прийнято до розгляду позовні вимоги про визнання незаконним рішення Березанської міської ради № 403-36-VI від 04.04.2014 року про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та залучено ОСОБА_2 до участі у справі в якості співвідповідача (а.с.82,91,82-83).

17.05.2019 року через канцелярію суду надійшла заява, в якій позивачка пред`явлені позовні вимоги уточнила та просила визнати незаконним рішення Березанської міської ради Київської області від 04.04.2014 року № 403-36-VI про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та рішення Березанської міської ради Київської області від 29.01.2015 року про затвердження технічної документації щодо встановлення меж та передачі земельної ділянки за вказаною вище адресою з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у приватну власність ОСОБА_2 (а.с.126-127).

Позивачка в судовому засіданні пред`явлений позов підтримала в повному обсязі уточнених позовних вимог, обґрунтовуючи його доводами, наведеними в позовній заяві, просила задовольнити. Вказувала, що не зверталась із заявами про передачу їй земельних ділянок у власність чи користування, проте фактично має вільний доступ та користується земельною ділянкою під належною їй часткою будинку.

Відповідачка ОСОБА_2 судовому засіданні проти пред`явленого позову заперечила, вказуючи при цьому, що будь-яких перешкод в користуванні відповідною земельною ділянкою під будинком відповідно до належної позивачці частці в праві власності на будинок не чинить, остання має вільний доступ до неї та фактично користується.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позицію останньої, звернувши увагу суду на той факт, що спірні земельні ділянки є комунальною власністю територіальної громади та не передавались померлому ОСОБА_4 ні у власність, ні в користування.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в поданому 29.05.2019 року через канцелярію суду відзиві на позовну заяву просив розглядати справу без участі їхнього представника (а.с.51,67,81,101,134,142,146-148,174).

Представник відповідача Березанської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, а саме судовими повістками під розписку, повістки направлялись за його місцезнаходженням, зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, яке співпадає з адресою, вказаною позивачем в позовній заяві (а.с.48,55,72,100,106,123,143,175). Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 13.12.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 199 (а.с.157).

Згідно з довідкою відділу містобудування та архітектури Березанської міської ради від 11.09.2013 року № 122, належний померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 житловий будинок та господарські споруди згідно генерального плану забудови м. Березань знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (колишні адреси - АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 ) (а.с.25).

Розпорядженням виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 19.02.2016 року № 13 «Про перейменування вулиць та провулків міста Березань», розміщеним на офіційному сайті Березанської міської ради за посиланням: http://www.berezan.org.ua/rishenya-vikonkomy.html, АДРЕСА_1 перейменовано на вулицю АДРЕСА_1 .

20.04.2013 року Березанською міською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_4 було заведено спадкову справу № 53/2013, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20.04.2013 року № 33827099 (а.с.160).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, за прийняттям спадщини та видачею свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 з відповідними заявами звернулись його дочка - ОСОБА_2 , та онука - ОСОБА_1 (а.с.155,156,161,162).

23.10.2013 року державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В. видані свідоцтва про право на спадщину за законом № 1651 та № 1656 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно, що посвідчують право власності кожної з них на 1/2 частину спадкового майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.163,164).

Водночас, рішенням Березанської міської ради Київської області від 04.04.2014 року № 403-36-VI «Про розгляд звернень громадян з питань землекористування» Піскун Лідії Василівні надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок загальною площею 0,1539 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0539 га (а.с.14-15).

На підставі заяви громадянки ОСОБА_2 від 20.05.2014 року ФОП ОСОБА_5 виготовлено технічну документацію із землеустрою по відновленню (встановленню) меж земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0539 га, розташованих по АДРЕСА_1 (а.с.18-26).

Як вбачається з пояснювальної записки до вказаної технічної документації по відновленню (встановленню) меж земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , а також технічного завдання на відновлення меж земельної ділянки від 23.05.2014 року, вказана технічна документація розроблена у відповідності з рішенням Березанської міської ради Київської області від 04.04.2014 року № 403-36-VI (а.с.18).

Рішенням Березанської міської ради Київської області від 29.01.2015 року № 449-47-VI «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам» затверджено технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 0,1539 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0539 га з кадастровим номером НОМЕР_2 (а.с.12,16).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 15.01.2019 року № 9-28-4, відповідно до земельно-кадастрової документації в АДРЕСА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,1539 га, з яких 0,1 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0,0539 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.57).

За змістом довідки виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 30.05.2019 року № 9-20-1149, згідно даних земельно-шнурової книги управління землекористування та агропромислового комплексу виконавчого комітету Березанської міської ради за громадянином ОСОБА_4 обліковувалася земельна ділянка по АДРЕСА_1 загальною площею 0,12 га (а.с.152).

Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів.

За приписами ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відтак, системний аналіз наведених вище положень ч. 1 ст. 15, 21 ЦК України, ч. 3 ст. 152 ЗК України свідчить про те, що вирішуючи питання про незаконність спірних рішень органу місцевого самоврядування, суд має встановити не тільки дотримання вимог законодавства щодо порядку набуття прав на земельну ділянку, а й факт порушення такими актами прав особи, яка звернулась до суду за захистом порушених прав.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами, визначеними з врахуванням принципу дії актів цивільного законодавства в часі, передбаченого ст. 5 ЦК України.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 ЗК України).

Так, як визначено пунктами «а», «б», «в» частини 1 статті 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, а також надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Водночас, за змістом ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності

інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених

законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Так, за змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

При цьому, частиною 2 статті 328 ЦК України встановлено презумпцію правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, за визначенням частини 1 статті 79 ЗК України правом власності на землю є право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. 2 ст. 79 ЗК України).

За змістом ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, встановлених законом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок визначено положеннями статті 118 ЗК України.

Так, у відповідності до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абз. 2 ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Згідно з ч. 9 ст. 118 К України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Разом з тим, відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1225 ЦК України спадкоємцями успадковується лише право власності на земельну ділянку. Водночас, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

При чому, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст. 120 ЗК України).

Відтак, правовий аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що відповідне суб`єктивне право на перехід речових прав виникає лише на земельну ділянку, на якій розташований відчужуваний житловий будинок, лише за умови набуття у встановленому законом порядку таких прав попереднім землекористувачем, та лише на тих умовах і в тому ж обсязі, що й у нього.

Разом з тим, за правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, доводи позивачки щодо переходу до спадкоємців прав на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у зв`язку з успадкуванням житлового будинку є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, відтак, не приймаються судом до уваги.

Водночас, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За таких обставин, зважаючи на встановлену частиною 2 статті 328 ЦК України презумпцію правомірності набуття права власності, а також принцип змагальності цивільного процесу, вимоги позивачки про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування мають бути відповідним чином доведені.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як визначено положеннями статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

За таких обставин, позивачкою при зверненні до суду не надано та в судовому засіданні не встановлено жодних належних та допустимих доказів того, що померлий ОСОБА_4 в установленому законом порядку набув за життя право власності чи користування спірними земельними ділянками як речові права, відтак, вказані земельні ділянки є комунальною власністю відповідної територіальної громади, що наділена по відношенню до них повноваженнями, визначеними, зокрема, в ст. 12 ЗК України.

Доказів, які б спростовували наведені висновки суду, матеріали справи не містять.

Водночас, відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Так, земельним законодавством України, зокрема, положеннями пунктів «а», «б» частини 1 статті 12, частин 1-3 статті 116, статті 118 ЗК України, визначено порядок надання земельних ділянок громадянам України із земель комунальної власності, порушення якого може слугувати підставою для визнання недійсним відповідного акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якщо таким актом порушуються суб`єктивні права або інтереси особи.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, звернувшись з відповідними заявами до органу місцевого самоврядування, відповідачка в установленому порядку реалізувала своє право на безоплатну приватизацію земельних ділянок, гарантоване їй законом.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення встановленої законодавством процедури приватизації, в тому числі, і наявності обставин, які б свідчили про відсутність у відповідачки права брати в ній участь, що входить до предмету доказування в даній категорії справ, суду надано не було, а ті, що були надані позивачкою на підтвердження вказаних посилань, судом розцінюються критично з наступних підстав.

Так, всупереч таким твердженням позивачки, не є порушенням процедури приватизації надання рішенням Березанської міської ради від 04.04.2014 року № 403-306-VI дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, оскільки відповідні зміни, якими надання такого дозволу у випадку розташування на земельній ділянці будинку, право власності на який зареєстровано, внесені Законом № 497-VIII від 02.06.2015 року, тобто після прийняття спірного рішення.

Крім того, як визначено положеннями ч. 1, 6-7 ст. 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр», внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об`єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов`язану із здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється.

Перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації земельної ділянки визначений ч. 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та є вичерпним.

За таких обставин, виходячи з аналізу змісту положень статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр», прийняття рішення та внесення відомостей до Державного земельного кадастру належить до дискреційних повноважень державного кадастрового реєстратора.

В той же час, за змістом ст. 28 Закону України «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією.

За таких обставин, за відсутності доказів зворотного, здійснення державним кадастровим реєстратором державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на підставі наданої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки є його законним управлінським рішенням, прийнятим в межах наданих йому дискреційних повноважень, встановлення правомірності якого не є предметом судового розгляду.

Враховуючи вказане, доводи позивачки щодо протиправності дій державного кадастрового реєстратора при вчиненні державної реєстрації земельної ділянки є безпідставними та необґрунтованими, а тому не можуть вказувати на незаконність оспорюваних рішень.

При цьому, встановлене статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

Так, з системного аналізу положень норм ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України вбачається, що об`єктом судового захисту виступає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

За таких обставин, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та було визнано сторонами в судовому засіданні, позивачка має вільний доступ до земельної ділянки відповідно до її частки в праві власності на спадковий житловий будинок та безперешкодно нею користується. При цьому, з будь-якими заявами, в тому числі, про надання їй у власність чи користування спірних земельних ділянок, до відповідних уповноважених органів остання не зверталась.

Інших доказів, які б підтверджували факт порушення оспорюваними рішеннями її прав, що входить до предмету доказування в даній категорії справ, суду надано не було.

Сама лише констатація позивачкою вказаного факту без будь-якого доказового підґрунтя не є достатнім мотивом для підтвердження цього висновку.

Як визначено ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4-5, 12, 78-81, 83, 116, 118, 120, 122-123, 125-126, 152-153 ЗК України, ст.ст. 15-16, 181-182, 328, 395 ЦК України, ст.ст. 4-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-266, 268, 273, 353-354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Березанської міської ради Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик