Провадження №22-ц/812/1016/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2019 року м. Миколаїв

Справа № 488/3322/14-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство»

до

Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та Державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування її з незаконного володіння

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Селіщевою Л.І. 15 квітня 2019 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена

у с т а н о в и в:

У липні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) та ДП «Миколаївське лісове господарство» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та Державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування її з незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначав, що 25 квітня 2008 року пунктом 29 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 23/39 ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд з наданням адреси - АДРЕСА_1 .

Пунктом 11 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 33/48 від 25 березня 2009 року затверджено проект землеустрою та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_1 з віднесенням її до земель житлової забудови - для будівництва житлового будинку.

15 травня 2009 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія НОМЕР_1 з кадастровим номером НОМЕР_2 .

5 серпня 2010 року ОСОБА_1 подарував спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , у зв`язку з чим та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 .

У подальшому ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу № 3405 від 11 жовтня 2011 року продала земельну ділянку ОСОБА_3 і та, на його підставі, отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія НОМЕР_4 .

В свою чергу, 8 травня 2012 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу № 1100 відчужила названу земельну ділянку ОСОБА_4 , який на його підставі 5 липня 2012 року отримав державний акт на право власності на неї серії НОМЕР_5 .

Посилаючись на порушення вимог земельного законодавства щодо передачі земельної ділянки неповноважним органом, без попереднього її вилучення у попереднього землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство», порушення встановленої процедури зміни цільового призначення землі, непогодження проекту відведення з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та за відсутності державної експертизи проекту землеустрою, прокурор, враховуючи уточнені позовні вимоги прокурор просив:

- поновити строк позовної давності;

- визнати незаконними та скасувати пункт 29 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 23/39 від 25.04.2008 року та пункти 11,11.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 33/48 від 25 березня 2009 року про надання ОСОБА_3 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та затвердження проекту землеустрою і передачі вказаної земельної ділянки у його власність;

- визнати недійсним державний акт на право власності на ім`я ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки № 1982 від 5 серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 ОСОБА_2 ;

- витребувати земельну ділянку від ОСОБА_4 , як недобросовісного її володільця, у власність держави в особі ДП «Миколаївське лісове господарство».

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року позов задоволено у повному обсязі. Визнано незаконними та скасовано пункт 29 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 23/39 від 25 квітня 2008 року, пункти 11 та 11.3 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 33/48 від 25 березня 2009 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 5 серпня 2010 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А., за реєстр. № 1982. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , з кадастровим номером НОМЕР_2 , який був виданий 15 травня 2009 року на ім`я ОСОБА_1 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 26.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської ОДА спірну земельну ділянку з подальшею передачею у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, пропуск прокурором строку позовної давності, помилковість висновку суду про належність спірної земельної ділянки до земель державного лісового фонду та перебування у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для застосування позовної давності, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Миколаївська ОДА посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд розглядав справу у відсутності відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які неоднаразово були повідомлені про час та місце судового розгляду за зареєстрованим місцем проживання, проте згідно даних поштового відділення за зареєстрованим місцем проживання вони відсутні. Іншої адреси відповідачі суду не повідомили.

За такого відповідно до положень п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, слід вважати, що судові повістки є врученими відповідачам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що пунктом 29 розділу 1 рішенням Миколаївської міськради № 23/39 від 25 квітня 2008 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктами 11 та 11.3 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 33/48 від 25 березня 2009 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1 000 кв.м., зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаних рішень ОСОБА_1 отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15 травня 2009 року, з кадастровим номером НОМЕР_2 , який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 26.

5 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування земельної ділянки за реєстр. № 1982, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. Згідно цього договору власником спірної земельної ділянки стала ОСОБА_2 , яка згодом отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 5 жовтня 2010 року, який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 99.

11 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстр. № 3405, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. Згідно цього договору власником спірної земельної ділянки стала ОСОБА_3 , яка згодом отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 від 13квітня 2012 року, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02061.

8 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстр. № 1100, на підставі якого ОСОБА_4 став власником спірної земельної ділянки та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 5 липня 2012 року, який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02322.

Обґрунтовуючи позов, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду.

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються Земельним кодексом України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт "е" частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет : складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Такі правові висновки містять постанови Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

Згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією ґрунтів у Миколаївській області» державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства було передано 17789,8 гектарів земельних угідь у Миколаївській області за рахунок земель, вилучених у колгоспів та радгоспів, до складу якого увійшла і спірна земельна ділянка.

Визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки вона розташована у кварталі 43 урочище Миколаївського лісництва, то дана ділянка мала статус земельної ділянки лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Викладені обставини підтверджуються планшетами лісовпорядкування за 1973 та 2003 роки ( т. 1 а.с.52-57 ), відомостями Проекту організації та розвитку лісового господарства Державного лісового господарства «Миколаївліс» (т. 1 а.с. 58-60), інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» у листах від 08.05.2014р. № 131, (т. 1 а.с. 45, ), листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 07.05.2014р. № 666 (т. 1 а.с. 46).

Отже, встановлюючи на підставі матеріалів лісовпорядкування правовий статус земельної ділянки як такої, що належить до земель лісогосподарського призначення, суд першої інстанції врахував наведені вище приписи законодавства.

За такого, посилання апеляційної скарги на недоведення позивачем належними доказами того, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та перебувала у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», є безпідставними.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.

Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. А згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.

Отже, вилучення для нелісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», і передання у приватну власність такої ділянки належало до повноважень Миколаївської ОДА, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

До того ж, зі змісту листа ДП «Миколаївське лісове господарство» № 214 від 01.04.2014 р. вбачається, що це підприємство як належний користувач спірної земельної ділянки, не надавало свою згоду на вилучення у нього спірної земельної ділянки, також не нараховувались та не відшкодовувались втрати лісогосподарського виробництва (т. 1 а.с. 36).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Миколаївської ОДА - означає, що держава як власник волю на відчуження цієї ділянки не виявляла.

Таким чином, оскільки держава в особі Миколаївська ОДА не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, Миколаївська міська рада відчужила її без вираження на це волі власника.

Встановивши, що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача (ДП «Миколаївське лісове господарство») у встановленому порядку повноважним органом (Миколаївською ОДА) не вилучалась, а зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Миколаївська міська рада, приймаючи рішення № 23/39 від 25 квітня 2008 року в частині надання дозволу ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» та № 33/48 від 25 березня 2009 року в частині передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, діяла поза межами своїх повноважень.

Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 статті 21 ЦК України).

Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника. Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12.

Отже, відсутність відповідного рішення держави в особі Миколаївської ОДА як уповноваженого органу означає, що відчуження спірної земельної ділянки відбулось без вираження волі власника.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою поза межами своїх повноважень, всупереч діючому законодавству, було вилучено у законного землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство» - спірну земельну ділянку та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорювані пункти рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню, як такі, що суперечать законодавству та порушують право власності держави на спірну земельну ділянку.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини другої цієї ж статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, - право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, про що неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд мав відмовити як у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними державних актів про право власності на спірну земельну ділянку, так і у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування цієї земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення даних позовних вимог відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення - про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_4 у власність держави в особі Миколаївської ОДА з подальшою передачею у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство» - є правильним, оскільки ґрунтується на приписах закону та відповідає обставинам справи, повно та всебічно досліджених судом.

Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній метівтручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі "Гамер проти Бельгії" (Hamer v. Belgium, заява№ 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:

Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. У цій справі - не тільки прокурора, Миколаївської ОДА, ДП "Миколаївське лісове господарство", але й Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Судом встановлено, що Миколаївська міська рада повноважень на розпорядження земельною ділянкою не мала, остання вибула з володіння її власника поза його волею.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

У постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, фізичні особи-відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду про дотримання прокурором позовної давності не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позов у цій справі прокурор подав до суду 3 липня 2014 року.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 заявила у суді першої інстанції про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції вважав, що позовну давність не пропущено, оскільки Миколаївська ОДА та ДП "Миколаївське лісове господарство" дізналися про їх порушене право вже після виявлення порушень земельного законодавства за наслідками проведння прокурорської перевірки у жовтні 2013 року; у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що Миколаївська ОДА як розпорядник земель державної власності дізналася про порушення вимог земельного законодавства раніше, так як Миколаївська ОДА не наділена наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності рішень Миколаївської міської ради. Крім цього, відповідно до положень статті 19 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) перевірка відповідності актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам є предметом прокурорського нагляду. Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Положення зазначеного Закону не зобов`язували прокурора здійснювати перевірку додержання законів при винесені будь-якого рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, а лише за наявності для цього відповідних підстав.

За такого, суд обгрунтовано вважав, що з урахуванням встановлених обставин, досліджених і оцінених доказів сам по собі факт присутності представника органів прокуратури на пленарному засіданні ради під час прийняття нею оскаржених рішень не є доказом обізнаності уповноважених органів держави про порушення її прав.

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність пропуску позовної давності є правильним.

З огляду на вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 5 серпня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 15 травня 2009 року на ім`я ОСОБА_1 , - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 5 серпня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 15 травня 2009 року на ім`я ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 липня 2019 року.