Справа № 127/1507/18
Провадження № 22-ц/801/1569/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 рокуСправа № 127/1507/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2019 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Бойком В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.08.2013 між сторонами був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання заяви. Відповідно до умов якого банком позичальнику було оформлено кредит у розмірі 300,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 зобов`язаний погашати заборгованість за кредитним договором, заборгованість за відсотками за використання кредитних коштів, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором, а у разі невиконання покладених на нього зобов`язань, за вимогою банку виконати їх з поверненням кредиту.

Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 30.11.2017 становить 15483,15 гривень, з яких: 777,61 грн.-заборгованість за кредитом; 10692,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2800,00 грн. -заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.2.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн.-штраф (фіксована частина); 713,48 грн.-штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 на позовну заяву подав відзив, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що визнає та не заперечує того, що за його заявою було відкрито картковий рахунок із зарахуванням на нього суми коштів у розмірі 300,00 грн. Однак із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами, Тарифами ознайомлений не був, як на те зазначає позивач.

Крім того, вказує що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення прав відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» знало починаючи з серпня 2014 року, однак з позовом в суд звернулося в січні 2018 року, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. Судові витрати просить стягнути з відповідача.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск банком строку позовної давності, оскільки строк дії картки визначений до 09/18 року, тому строк повернення кредиту в повному обсязі спливає 30.09.2021 року, а до суду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у січні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 05.08.2013 ОСОБА_1 підписано Анкету-заяву (а.с.5). У якій зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» від виду кредитної карти («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» чи «Універсальна GOLD») (а. с. 6).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30.11.2017 становить 15483,15 гривень, з яких: 777,61 грн.-заборгованість за кредитом; 10692,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2800,00 грн.-заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.2.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500,00 грн.-штраф (фіксована частина); 713,48 грн.-штраф (процентна складова) (а. с. 4).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки останній платіж було здійснено 26.07.2014, а з позовною заявою позивач звернувся 23.01.2018, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності.

З таким висновком не може погодитись апеляційна інстанція, з огляду на таке.

Матеріали справи містять довідку ПАТ КБ «Приватбанка» від 30.03.2018 в якій зазначено, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 05.08.2013 отримав картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , остання з яких зі строком дії до останнього дня 09.2018 року (т.1 а.с.102), на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Тому суд дійшов до неправильного висновку, оскільки строк дії картки до 09.2018 року, а позов ПАТ КБ «Приватбанк» подало в січні 2018 року, тобто в межах встановленого законом строку позовної давності.

Крім того, як вбачається із відзиву поданого відповідачем на позовну заяву (а.с 48-61), ОСОБА_1 визнав та не заперечував, що у серпні 2013 року за його заявою було відкрито картковий рахунок із зарахуванням на нього суми коштів у розмірі 300,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ч.2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Враховуючи , що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті , а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України , позивач вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з фактично отриманої суми кредитних коштів.

Тому з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму отриманого кредиту, яка була зарахована на картковий рахунок в розмірі 300,00 гривень.

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У Анкеті-заяві позичальника від 05.08.2013 процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05.08.2013, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та на Умови та Правила надання банківських послуг.

Апеляційний суд звертає увагу, що у разі, якщо Умови та Правила надання банком кредиту, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальником.

Тобто, при розгляді справ з аналогічними фактичними обставинами банки, на підтвердження тих чи інших умов кредитування, повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо.

Надані Умови та Правила надання банком кредиту, без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновками Верховного суду у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічні правові позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 по справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Подані банком до суду першої інстанції докази на підтвердження позовних вимог зокрема Анкета-заява, на яку позивач посилається, як на підставу відкриття карткового рахунку та отримання відповідачем кредиту, за своїм змістом цієї обставини не підтверджує, а поданий позивачем розрахунок заборгованості також не можна взяти до уваги, оскільки він є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, який повинен бути доведений первинними документами, що підтверджують підстави виникнення таких грошових зобов`язань.

Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем, не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05.08.2013 шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що Анкета- заява не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

За таких обставин, відсутність належних та допустимих доказів по суті заявлених позовних вимог унеможливлює встановити чи взагалі здійснювалось кредитування відповідача та на яких умовах, отже відсутні й підстави для застосування правових наслідків порушення зобов`язання.

Згідно статті 12,81 ЦПК України, кожна сторону довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, не повно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив незаконне й необґрунтоване судове рішення, яке не відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 1,93 % (розрахунок 300,00 грн. (задоволена частинна вимог): 15483,15 грн. (ціна позову)) х 100 = 1,93 %.

На підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 34,00 грн. (1,93 % від 1762,00 грн.) та за апеляційний розгляд справи в сумі 51,00 грн. (1,93 % від 2643,00 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду (станом на 01.01.2018 року встановлений в розмірі 1762 грн.). Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, ч.1 ст. 369, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2019 року у даній справу скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () кредитну заборгованість в розмірі 300,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 34,00 грн. та подання апеляційної скарги в розмірі 51,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 19 липня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета