ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 513/757/17

Апеляційне провадження № 22-ц/813/4766/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря-Маслова Р.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 04 березня 2019 року у складі судді Варгаракі С.М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим та доповненим у березні 2018 року позовом до Державної установи «Південна виправна колонія (№ 51)» (далі-ДУ «ПВК №51») про відшкодування моральної шкоди та виплату пенсії.

Зазначав, що з 2008 року він відбував покарання у Південній виправній колонії №51 та був працевлаштований в цеху сільськогосподарських машин пресувальником преса №315.

14 січня 2009 року під час роботи на вказаному пресі він отримав травму на виробництві, внаслідок якої йому було обрубано 1та 2 пальці на лівій кісті.

Вважав, що у зв`язку:

-з нещасним випадком на виробництві він отримав тяжкі тілесні ушкодження;

-несвоєчасним наданням йому медичної допомоги;

-здійсненням адміністрацією колонії психологічного тиску на нього щодо замовчування подій, які сталися з ним в цеху,

йому завдана моральна шкода, яку він оцінив в 1 000 000 грн.

Крім того, посилаючись на втрату ним працездатності лівої руки на 60%, позивач просив стягнути з відповідача на його користь щомісячно пенсію в розмірі середньої пенсії по Україні (т.1а.с.2-4,т.2а.с.2).

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 26 березня 2018 року, постановленою не виходячи до нарадчої кімнати, до участі у справі за ініціативою суду в якості співвідповідача залучено Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№51)» (далі-ДП «ДКВСУ №51») т.2а.с.30.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 04 березня 2019 року ОСОБА_1 у позові відмовлено (т.3а.с.83-86).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та задовольнити його позов.

Зокрема, апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він отримав тяжкі тілесні ушкодження на виробництві, що дає йому право на отримання пенсії по інвалідності та моральної шкоди; не враховано, що розслідування нещасного випадку на виробництві проведено зацікавленими особам, тобто тільки особами виправної колонії №51 (т.3а.с.90-91).

У відзиві на апеляційну скаргу ДУ «ПВК №51»зазначила, що установа не спричиняла моральної шкоди ОСОБА_1 та ним не надано доказів на підтвердження зв`язку його моральних страждань з протиправними діями або бездіяльністю відповідача (т.3а.с.123-126).

Відзив ДП «ДКВСУ №51»мотивований тим, що рішення судом першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права та правильно прийнято до уваги висновок проведеного розслідування ДУ «ПВК №51» про те, що отримана ОСОБА_1 травма не є нещасним випадком виробничого характеру, тому що засудженим було грубо порушено встановлений режим, а саме, самовільно, без дозволу адміністрації, для своїх потреб із матеріалу підприємства використовувався прес та самовільно виконувались роботи, не передбачені змінним завданням (т.3а.с.111-114).

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Апеляційний суд вважає, що рішення Арцизького районного суду Одеської області від 04 березня 2019 року цим вимогам не відповідає.

Згідно до п.4ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 ст.376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Негайність означає, що суд не вправі відкладати проголошення рішення на інший час.

Частиною 1 ст.268 ЦПК України передбачено, що рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частину рішення суду.

Встановлено, що 27 лютого 2019 року суд першої інстанції видалився до нарадчої кімнати о 13 год.48 хв. (т.3а.с.74-81), з якої вийшов 04 березня 2019 року (т.3а.с.82,83-86).

Оскільки суд видалився до нарадчої кімнати 27 лютого 2019 року не в кінці робочого дня, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повинен був проголосити вступну і резолютивну частину рішення в той самий день.

Враховуючи те, що суд першої інстанції:

-порушив порядок ухвалення судового рішення, встановлений ч.1ст.259 ЦПК України;

-підставою для відмови у позові навів помилкові мотиви,

рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 з інших підстав.

Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди суд першої інстанції керувався ст.1167 ЦК України та виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження зв`язку його моральних страждань з діями або бездіяльністю відповідачів.

Відмовляючи у стягненні пенсії суд першої інстанції виходив з того, що така вимога є необґрунтованою та передчасною, оскільки позивачем не надано доказів та пояснень того, що він звертався у встановленому законом порядку для призначення пенсії або отримав відмову у її призначенні, ким та як було порушено його право на отримання пенсії, що свідчило би про виникнення у позивача права на звернення до суду за захистом порушеного права в розумінні ст.4 ЦПК України.

Проте повністю погодитися з такими висновками не можна.

I. Щодо відшкодування моральної шкоди

Відповідно до ст. 60 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі-КВК України) праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

У ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

У ст.1 КЗпП України передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України , яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (ст.237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки ДУ «ПВК №51» та засуджений ОСОБА_1 перебували у трудових відносинах, про що буде викладено нижче, їх правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди регулюються законодавством про працю, зокрема, нормами ст.237-1 КЗпП України.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли правовідносини, визначені ст.1167 ЦК України, яка регулює недоговірні зобов`язання, є помилковим.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 31 жовтня 2008 року відбував покарання в Південній виправній колонії управління ДДУПВП в Одеській області №51, правонаступником якої є ДУ «ПВК №51», був працевлаштований в цеху сільгоспмашин з листопада 2008 року пресувальником преса механічного зусилля 315 т/с.

17 листопада 2008 року по 01 грудня 2008 року ОСОБА_1 пройшов стажування на робочому місці пресувальника механічного цеху. Після проходження стажування та перевірки знань і навичок ОСОБА_1 отримав допуск до самостійної роботи. Повторний інструктаж з техніки безпеки ОСОБА_1 пройшов 05 січня 2009 року.

Розпорядженням № 27 від 01 грудня 2008 року Південною виправною колонією управління ДДУПВП в Одеській області ОСОБА_1 було допущено до самостійної роботи на пресі механічному 315 т/с.

Згідно з тижневою рознарядкою виводу на роботу засуджений ОСОБА_1 разом з іншими засудженими 14 січня 2009 року був виведений для роботи у першу зміну в цех сільгоспмашин.

Об 14 год. 30 хв. засуджений ОСОБА_1 , за відсутністю старшого зміни та інших засуджених вирішив виготовити для своїх потреб металеві косинки, включив електропостачання машини, внаслідок чого отримав травматичну ампутацію 1 та 2 пальців лівої кісті.

За вказаним фактом Південною виправною колонією №51 проведено розслідування та згідно з висновком від 17 січня 2009 року травма, отримана засудженим ОСОБА_1 14 січня 2009 року, не може бути кваліфікована як нещасний випадок виробничого характеру, оскільки засуджений ОСОБА_1 грубо порушив встановлений режим утримання.

Тобто, травма ОСОБА_1 настала внаслідок самовільного, без дозволу адміністрації, використання останнім з особистою метою обладнання та матеріалів підприємства установи.

Зазначені обставини встановлені рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 16 лютого 2017, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Комунальної установи «Міська клінічна лікарня №1» м.Одеси про відшкодування моральної шкоди (т.3а.с.136-139).

Відповідно до ч.5ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи те, що представники відповідачів, які не брали участі у розгляді наведеної вище справи, зазначені обставини не лише не спростовували, а наполягали на тому, що вони встановлені правильно, апеляційний суд вважає, що обставини протиправної поведінки засудженого ОСОБА_1 при виконанні ним трудових обов`язків доказуванню не підлягають.

Оскільки обставини щодо отримання ОСОБА_1 14 січня 2009 року травми, встановлені рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 16 лютого 2017, яке набрало законної сили, здійснення переоцінки такого судового рішення іншим судом буде порушенням вимог процесуального закону.

Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною та задоволенню не підлягає, оскільки роботодавець не порушив законні права ОСОБА_1 , а останній, крім того, не довів несвоєчасне надання йому адміністрацією колонії медичної допомоги та здійснення на нього психологічного тиску з метою замовчування подій, які сталися з ним в цеху.

II. Щодо стягнення пенсії

Як зазначалось вище, у березні 2018 року ОСОБА_1 доповнив свій позов про відшкодування моральної шкоди вимогою про виплату йому саме ДУ «ПВК №51» пожиттєвого регресу (пенсії) у зв`язку із втратою ним працездатності лівої руки на 60%, що підтверджено відповідними медичними документами (т.2а.с.2).

Відповідно до ст.122 КВК України (у редакції чинній на момент отримання травми) засуджені мають право на загальних підставах на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законом, а також мають право на пенсію і на компенсацію шкоди у випадках і у порядку, встановлених законодавством України.

Виходячи із змісту вказаної позовної вимоги ОСОБА_1 належним відповідачем у справі мала бути відповідна установа Пенсійного фонду України, а не ДУ «ПВК №51» та залучене за ініціативою суду першої інстанції в якості співвідповідача ДП «ДКВСУ №51», оскільки законодавством на цих відповідачів такий обов`язок (виплата пенсії) не покладено.

Враховуючи наведене, неможливість на стадії апеляційного розгляду залучати до участі у справі нових учасників судового процесу, рішення суду першої інстанції і в цій частині підлягає скасуванню, оскільки підставою для відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги апеляційний суд вважає звернення ОСОБА_1 до суду до неналежних відповідачів, що не взяв до уваги суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 04 березня 2019 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 Державної установи «Південна виправна колонія (№ 51)» та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№51)» про відшкодування моральної шкоди та стягнення пенсії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 22 липня 2019 року.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков