Провадження №22-ц/812/1183/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 472/285/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О.,Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Миколаївське», про визнання договору-оренди землі припиненим, стягнення орендної плати та упущеної вигоди та зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» до ОСОБА_1 про стягнення коштів отриманих без достатньої правової підстави, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 16 квітня 2019 року під головуванням судді Тустановського А.О. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 18 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» (далі - ПрАТ «Миколаївське») про визнання договору-оренди землі припиненим, стягнення орендної плати та упущеної вигоди.

Позивач зазначала, що 15 березня 2007 року між нею та ПрАТ «Миколаївське» було укладено договір оренди № 237 земельної ділянки площею 3,58 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. 10 квітня 2008 року сторонами був укладений Договір № 1 про внесення змін до договору оренди № 237 від 15 березня 2007 року, відповідно до якого сторони дійшли згоди збільшити строк дії договору з п`яти до десяти років.

Позивач вважає, що договір набув чинності з моменту його укладення, а тому дія договору закінчилась 15 березня 2017 року, про що вона повідомила відповідача, але відповіді на її звернення відповідач не надав та продовжує користуватись земельною ділянкою.

За такого, ОСОБА_1 просила визнати договір оренди землі за № 237 від 15 березня 2007 року таким, що припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку на який його було укладено.

Крім того, як вказала ОСОБА_1 , відповідач не сплатив їй орендну плату за 2017 рік. Посилаючись на викладене та на вимоги Указу Президента України від 19 серпня 2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», просила сплатити їй орендну плату за 2017 рік в розмірі 4771 грн., тобто, у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі.

01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 доповнила позовні вимоги та, вважаючи, що у 2018 році відповідач безпідставно користується її земельною ділянкою, також просила стягнути з ПрАТ «Миколаївське» упущену вигоду в зв`язку із неотриманням плати за користування земельною ділянкою за 2018 рік в розмірі, що дорівнює розміру орендної плати за 2017 рік, у сумі 4771 грн.

15 листопада 2018 року відповідач ПрАТ «Миколаївське» подало до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що умовами укладеного сторонами договору оренди землі передбачено, що розмір орендної плати за рік користування земельною ділянкою становить 1,5% від нормативної грошової оцінки землі. Між тим, фактично сплачені в рахунок орендної плати суми є більшими, ніж передбачено умовами договору оренди, та станом на 01 січня 2018 року за період, починаючи з 2013 року переплата становить 10944грн.58коп.

Посилаючись на викладене та ст. ч. 1 ст. 1212 ЦК України, ПрАТ «Миколаївське» просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь безпідставно отримані 10 944 грн. 58 коп.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Миколаївське» на користь ОСОБА_1 орендну плату за користування земельною ділянкою за 2017 рік в розмірі 2385грн. 30коп. та орендну плату за користування земельною ділянкою за 2018 рік в розмірі 2385 грн. 30 коп. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «Миколаївське» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 352 грн. 40 коп. Зустрічний позов ПрАТ «Миколаївське» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївське» безпідставно отримані кошти в розмірі 4480 грн. 39 коп. В іншій частині позовних вимог за зустрічною позовною заявою відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївське» судовий збір в розмірі 874 грн. 83 коп.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Миколаївське» вказує, що рішення суду в частині стягнення з них коштів є незаконним, а тому просило його в цій частині скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Миколаївське» відмовити повністю. Вимог про скасування рішення суду в іншій частині апеляційна скарга не містить.

ПрАТ «Миколаївське» зазначало, що стягуючи з них на користь позивачки орендну плату за 2018 рік суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги ОСОБА_1 не заявляла, а просила стягнути за користування відповідачем земельною ділянкою у 2018 році упущену вигоду. Крім того, зазначаючи в оскаржуваному рішенні суми орендної плати, що підлягають стягненню з Товариства на користь позивачки, суд зазначив нараховану суму орендної плати, а не суму належну до виплати, що суперечить вимогам чинного законодавства. Також, на думку апелянта, судом безпідставно застосована позовна давність за вимогами зустрічного позову ПрАТ «Миколаївське», оскільки такої заяви ОСОБА_1 матеріали справи не містять. До того ж, взагалі відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 , оскільки переплачена ними орендна плата значно перевищує розмір належної позивачці орендної плати за 2017, 2018 роки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги викладені в ній не відповідають чинному законодавству, а тому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказувала, що на виконання Указу Президента № 830/2002 від 13.09.2012 року ПрАТ «Миколаївське» добровільно збільшив орендну плату з 1,5 % до 3 % всім орендодавцям та щорічно сплачував позивачці як і іншим орендодавцям орендну плату у визначеному вказаним Указом Президента розмірі, що підтверджуються відомостями на виплату грошей (з 2013 по 2016 р.р.) доданими відповідачем до зустрічного позову. Тому в таких діях позивач не вбачає якоїсь помилки при вирахуванні орендної плати або порушень чинного законодавства. Також вважала безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що вона не заявляла про застосування позовної давності, оскільки в її письмовому відзиві на зустрічний позов відповідача нею було заявлено про сплив позовної давності також про це зазначав її представник і в судовому засіданні у суді першої інстанції.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, проведеному у режимі відеоконференції, представник відповідача - адвокат Кулик А.М. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представники позивачки - ОСОБА_2 та адвокат Частій І.І. - просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , виданого 04 березня 2005 року, ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 3,58 га, з кадастровим номером НОМЕР_1 , що розташована території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (а.с. 14).

15 березня 2007 року між ОСОБА_1 та СЗАТ «Миколаївське» був укладений договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_1 надала, а СЗАТ «Миколаївське» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку площею 3,58 га ріллі, що розташована на території Катеринівської сільської ради строком на 5 років. Вказаний договір оренди землі був зареєстрований у Веселинівському реєстраційному офісі «Центр ДЗК» 06 червня 2008 року за № 10 (а.с. 8-9).

10 квітня 2008 року сторонами був укладений Договір № 1 про внесення змін до договору оренди № 237 від 15 березня 2007 року, відповідно до якого сторони дійшли згоди про внесення змін до пункту 8 договору оренди землі, виклавши його в наступній редакції: «Договір укладено на 10 (десять) років». Зазначений договір про внесення змін до договору оренди землі був зареєстрований 10 серпня 2009 року у Веселинівському реєстраційному відділі ДП «Центр ДЗК» за № 15 (а.с. 11).

07 червня 2012 року відбулась державна реєстрація зміни найменування товариства з СЗАТ «Миколаївське» на ПрАТ «Миколаївське» (а.с. 123).

Вирішуючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов укладеного сторонами договору оренди він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 43 договору). Отже, згідно приписів ст. 18 Закону «Про оренду землі», ч. 2 ст. 125 ЗК України (в редакціях, що діяли на час укладання та реєстрації договору) і вимог укладеного сторонами договору строк дії спірного договору оренди земельної ділянки почався після його державної реєстрації, а саме 06 червня 2008 року. За такого, враховуючи внесені до договору зміни, на момент звернення ОСОБА_1 з позовом до суду строк дії договору оренди не закінчився, а тому вимоги про визнання договору оренди землі припиненим задоволенню не підлягають. Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди, суд першої інстанції вважав, що оскільки протягом 2017-2018 років ПрАТ «Миколаївське» правомірно користувалося земельною ділянкою, в жовтні 2018 року земельна ділянка була фактично звільнена орендарем, то позивачкою не доведено, що внаслідок безпідставного користування відповідачем земельною ділянкою у 2018 році позивачці були спричинені збитки.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 про стягнення орендної плати, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неуплати відповідачем передбаченої договором оренди плати за користування земельною ділянкою за 2017-2018 роки. Разом із тим, враховуючи, що у передбаченій договором оренди письмовій формі зміни до нього щодо розміру орендної плати сторони не узгоджували, то орендар ПрАТ «Миколаївське» повинен сплачувати орендну плату в розмірі, визначеному договором, а саме, 1,5 % від нормативної грошової оцінки землі, тобто по 2385грн. 30коп. за рік.

Частково задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції вважав встановленим, що у 2013-2016 роках ОСОБА_1 отримувала орендну плату в більшому розмірі, ніж встановлено договором, та станом на 01.01.2018 року переплата становить 9 024грн. 41коп., а тому згідно вимог ст. 1212 ЦК України зобов`язана повернути ПрАТ «Миколаївське» зайво отримані нею кошти в розмірі переплати у межах строку позовної давності - в сумі 4480 грн. 39 коп.

Відповідно до приписів частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, принцип диспозитивності цивільного судочинства реалізується на стадії апеляційного оскарження учасником справи шляхом визначення об`єкта оскарження (конкретного рішення чи його частини) та конкретними вимогами апеляції, а також шляхом визначення заявником предмета оскарження, під якими розуміють допущені судом першої інстанції порушення, які перевіряються судом апеляційної інстанції і які наведені у доводах апеляції.

У свою чергу, дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що вимогами апеляційної скарги ПрАТ «Миколаївське» є скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з них на користь ОСОБА_1 орендної плати за 2017-2018 роки, то суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області тільки в цій оскаржуваній частині.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення орендної плати з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладання та реєстрації договору оренди) було передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно п. 9 укладеного сторонами договору оренди земельної ділянки орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до п. 4 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 48191грн.76 коп.

Сторони дійшли згоди, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, а орендна плата вноситься у строк до 10 грудня поточного року ( пункти 10, 11 договору).

Згідно п. 13 договору, розмір орендної плати переглядається щорічно у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни нормативної грошової оцінки; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; якщо вона перевищує 5%; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; обставини, які являються наслідком нездоланної сили, такими як стихійні лиха (засухи, повені, граду, бурі, вибуху, пожежі), воєнні дії; в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 36 договору, зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Судом вірно встановлено, що додаткова угода про зміну розміру орендної плати між сторонами не укладалась, Указ Президента України від 19.08.2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» не містить положень щодо його прямої дії незалежно від договірних умов оренди землі, а тому орендар ПрАТ «Миколаївське» повинен був сплачувати орендну плату в розмірі, визначеному договором оренди землі від 15 березня 2007 року, а саме, 1,5 % від нормативної грошової оцінки землі.

Згідно наданих ПрАТ «Миколаївське» довідки про нараховану та виплачену ОСОБА_1 орендну плату за 2013 - 2017 роки та копій відомостей на виплату орендної плати за 2013 - 2016 роки в 2013 році ОСОБА_1 була нарахована орендна плата в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі в сумі 3 184 грн. 62 коп. та отримано позивачкою 2706 грн. 93 коп. (утриманий ПДФО), в 2014 році - нарахована орендна плата в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки землі в сумі 5 307 грн. 71 коп. та отримано позивачкою 4511 грн. 55 коп. (утриманий ПДФО), в 2015 році - нарахована орендна плата в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки землі в сумі 6625грн. 84коп. та отримано позивачкою 5532 грн. 57 коп. (утримані ПДФО та військовий збір), в 2016 році - нарахована орендна плата в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки землі в сумі 7 951 грн. 01 коп. та отримано позивачкою 6 400 грн. (утримані ПДФО та військовий збір) (а.с. 112-117).

Докази сплати відповідачем позивачці орендної плати за 2017 - 2018 роки у матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, встановивши, що відповідач прострочив (своєчасно не виконав) зобов`язання щодо виплати орендної плати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених ст. 526 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про оренду землі» підстав для стягнення з нього на користь позивачки невиплачених сум орендної плати за 2017-2018 роки щодо яких відсутні будь-які відомості та належні докази їх виплати, в розмірі по 2385грн. 30 коп. (159020грн. 20коп. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить) х 1,5 %) за кожен з прострочених років.

Посилання апеляційної скарги на вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог ОСОБА_1 при стягненні заборгованості з орендної плати за 2018 рік є необґрунтованими.

Так, у розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Предметом позову ОСОБА_1 є вимога про стягнення з ПрАТ «Миколаївське» плати за користування її земельною ділянкою у 2017 - 2018 роках. І саме такі позовні вимоги і були вирішені судом першої інстанції. Той факт, що підстави стягнення плати за користування відповідачем її земельною ділянкою у 2018 році позивачка помилково пов`язувала із відсутністю у ПрАТ «Миколаївське» підстав користуватися її землею, не змінює предмету позову ОСОБА_1 , а тому при їх вирішенні принцип диспозитивності судом не був порушений.

Також є безпідставними посилання апеляційної скарги на помилковість зазначення в оскаржуваному рішенні сум орендної плати, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, без відрахування обов`язкових зборів та податків, оскільки нарахування обов`язкових платежів (ПДФО та військового збору) відбувається при фактичному нарахуванні та виплаті орендної плати, що не перешкоджає відповідачу зробити ці відрахування при виконанні рішення суду.

Враховуючи, що вирішуючи спір суд не проводив взаємозаліку зобов`язань сторін та з огляду на межі об`єкта апеляційного оскарження, не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 , оскільки переплачена відповідачем орендна плата перевищує розмір належної позивачці орендної плати за 2017, 2018 роки.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати - є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності без відповідної заяви про це ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки посилання позивачки на сплив позовної давності за вимогами зустрічного позову ПрАТ «Миколаївське» були викладені у її відзиві на зустрічну позовну заяву (а.с. 139-143), а подання стороною заяви про застосування позовної давності як окремого процесуального документу діючим законодавством не передбачено.

Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу ПрАТ «Миколаївське» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» залишити без задоволення.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту в порядку і випадках, встановлених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 22 липня 2019 року.