ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2025/19 Справа № 202/4777/17 Суддя у 1-й інстанції - Волошина Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про стягнення безпідставно стягнутих коштів

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно стягнутих коштів, який неодноразово уточнювався, в останнє 18 червня 2018 року. В уточненому позові ОСОБА_1 просить суд стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 21443,38 грн. безпідставно списаних із заробітної картки ОСОБА_1 . В обґрунтування позову зазначила, що позивач працює контролером-приймальником ТОВ «Технооптторг-Трейд» та за місцем роботи отримує заробітну плату на банківську карту ПАТ КБ «Приватбанк». Починаючи з березня 2017 року із заробітної картки позивача, без рішення суду, без будь-яких виконавчих документів та попереджень, ПАТ КБ «Приватбанк» почало знімати кошти у розмірі 50% від нарахованої позивачу заробітної плати. У період з березня 2017 року по травень 2018 року, за власною ініціативою, ПАТ КБ «Приватбанк» списав із заробітної плати позивача 21443,38 грн. Як стало відомо позивачу, списання коштів із заробітної плати здійснюються відповідачем для погашення заборгованості по кредитному договору від 01 лютого 2008 року. Разом із цим, на протязі восьми років відповідач жодного разу не звертався до позивача з приводу повернення боргу. Позивач не заперечує факт отримання коштів у сумі 4000 грн., однак при отриманні вищезазначених коштів, будь-яка картка позивачу не видавалась. Також позивач не отримувала та не підписувала пам`ятки клієнта банка. Після отримання вищезазначеного кредиту відповідач до позивача не звертався із вимогами з приводу повернення коштів. Строк дії кредиту припинився 01 лютого 2009 року. Таким чином відповідач знав про своє порушене право вимоги ще з 01 лютого 2009 року. Крім того, позивачем у 2008 році вносились кошти у сумі 1000 грн., однак стягнення заборгованості відповідачем проводиться із суми 4000 грн. Таким чином, окрім незаконних списань коштів, банком порушені права позивача як споживача (а.с.а.с.1-5,31-33,80-83,87-91,124-127,145-149).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про стягнення безпідставно стягнутих коштів - задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 21443 грн. 38 коп.

Також вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 181-184).

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суд 1 інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с. 189--191).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 01 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є апелянт, був укладений кредитний договір у вигляді подання ОСОБА_1 заяви про наміри оформлення кредиту. Відповідно до вищезазначеної заяви позивач отримав від банка Cash-кредит у розмірі 4000 грн.

Згідно довідки про стандартні умови кредитування Приватбанку та орієнтовну сукупну вартість Cash-кредиту строк дії вищезазначеного кредиту становить 12 місяців.

Укладання кредитного договору підтверджується підписаною позивачем заяви про наміри отримати кредит від 01 лютого 2008 року, в якій також зазначено, що позичальник ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання кредитних послуг, а також тарифами банку.

ПАТ КБ «Приватбанк» є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». 17.07.2009 проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису ЄДРПОУ 8006727)

Доказів повернення суми кредиту, сплати відсотків та комісії позивачем суду надано не було.

Відповідно до банківської виписки з картки позивача від 10 травня 2018 року, у період з березня 2017 року по травень 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк», за власною ініціативою, списав з картки ОСОБА_1 грошові кошті в сумі 21443 грн. 38 коп., із зазначенням операції «автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк здійснив позасудове повернення кредиту, строк давності якого минув, що прямо заборонено п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому дійшов висновку про наявність підстав для стягнення грошових коштів.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права і з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, в силу ст. ст. 11, 509, 629 ЦК України, зобов`язання виникають, зокрема із договору, та договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011р. за N 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1 , статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-XII, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до абз.1 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов`язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення.

Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Статтею 41 Конституції України, нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», Цивільного кодексу України 2004 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, 01 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір у виді подання ОСОБА_1 заяви про наміри оформлення кредиту. Відповідно до вищезазначеної заяви позивач отримав від банка Cash-кредит у розмірі 4000 грн.

Відповідно до банківської виписки з картки позивача від 10 травня 2018 року, у період з березня 2017 року по травень 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк», за власною ініціативою, списав з картки ОСОБА_1 грошові кошті в сумі 21443 грн. 38 коп., із зазначенням операції «автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості».

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014року по справі № 6-103 цс 14.

Оскільки умовами кредитного договору б/н від 01 лютого 2008 року передбачено сплата періодичними, щомісячними платежами для погашення заборгованості за кредитом (яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії а також інших витрат), який відповідач мав здійснювати, зі сплатою остаточного платежу до 01 лютого 2009 року (закінчення строку кредиту) на протязі 12 місяців, то перебіг строку давності щодо стягнення коштів по вищезазначеному кредиту почався відраховуватись з 01 лютого 2009 року.

Банк почав списання грошових коштів з банківської картки позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 01 лютого 2008 року з 23 березня 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності до всіх чергових платежів, при цьому банк не звертався до суду та не мав рішення суду про стягнення з позивача на користь банка заборгованості за зазначеним кредитним договором.

Отже, банк здійснив позасудове повернення кредиту, строк давності якого сплинув, що прямо заборонено п. 7 ч.11ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та на що наголошує споживач.

Враховуючи, що в силу ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяв на час укладання правочину та початку процедури списання, кредитодавцю забороняється в позасудовому порядку вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, та виходячи з того, що відносно позивача не ухвалювалося рішення суду про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором, а сам позивач не надавав свою згоду на списання його грошових коштів в рахунок погашення кредиту, строк давності якого минув, то у відповідача були відсутні підстави для автоматичного списання грошових коштів, які є власністю позивача, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку,що суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянтом не наведено жодного порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне їх з`ясування та інше.

Відповідно до ст. 367 ЦПК апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд 1 інстанції безпідставного задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» здійснив списання коштів з рахунку позивача поза межами строку давності та без законних на те підстав, що прямо заборонено п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяв на час укладання правочину та початку процедури списання.

Апелянт не скористалася наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: