РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 560/1079/18

Провадження № 22-ц/4815/809/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:гордійчук С. О., Хилевича С. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 березня 2019 року у складі судді Сидоренко З.С., ухвалене в м. Дубровиця Рівненської області об 11 год. 20 хв., повний текст рішення складено 03 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на своє утримання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 березня 2011 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Дубровицького районного суду від 31 жовтня 2012 року було розірвано. Ще до розірвання шлюбу 15 травня 2012 року, внаслідок злочину, передбаченого ст. 128 КК України, який вчинила відносно нього відповідач, він отримав значні травми, що в подальшому спричинили настання інвалідності першої групи. Вина відповідача підтверджується вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 серпня 2013 року, згідно якого відповідача було визнано винною у вчиненні зазначеного злочину та призначено покарання у виді 150 годин громадських робіт. Покликається на ч. 6 ст. 75 СК України, котра встановлює, що той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди. На сьогоднішній день, через проблеми із здоров`ям та постійною потребою у лікуванні, він ніде не працює, отримує пенсію по інвалідності, інших джерел доходу не має, а тому його матеріальне становище є вкрай тяжким і він потребує матеріальної допомоги. У зв`язку з наведеним просить стягувати з відповідача ОСОБА_2 аліменти на своє утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи із дня подання позовної заяви протягом строку інвалідності, а у разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності на відповідний строк без додаткового рішення суду про це.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 березня 2019 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду, а саме з 02 серпня 2018 року та протягом строку інвалідності, тобто довічно. У решті позовних вимог відмовлено. Рішення суду в частині стягнення аліментів на дітей у межах суми платежу за один місяць з допущено до негайного виконання. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом правом того з подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має на утримання та обґрунтовано належними і достовірними доказами, що інвалідність позивача, його непрацездатність у зв`язку з прикутістю до інвалідного візка, настала внаслідок отриманих від відповідачки тілесних ушкоджень, протиправність яких встановлена вироком суду.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та із неправильною оцінкою доказів, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про те, що вона має фінансову спроможність утримувати відповідача. Пояснює, що на даний час вона не працює, не перебуває на обліку ні в центрі зайнятості, ні у відділі соцзабезпечення, і відповідно, не отримує доходів. Додає, що недостатність доходів зумовила її звернення до суду з позовом про стягнення з позивача аліментів на утримання їхньої дочки, і рішенням Дубровицького районного суду від 16.07.2018р. стягнуто з ОСОБА_1 на її користь на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кошти в сумі 1000 грн. щомісячно. Вказує, що відповідач не має права на утримання від неї, оскільки він негідно поводився у шлюбних відносинах, і саме його поведінка і стала причиною розірвання шлюбу. Звертає увагу, що інвалідність відповідача зумовлена не її діями у вигляді злочину з необережності, а захворюванням відповідача, пов`язаним з наслідками аварії на ЧАЕС, і це підтверджується висновками МСЕК. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Богельський І.В. вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим і просить залишити його без змін. Вказує, що доводи апеляційної скарги щодо причин інвалідності його довірителя спростовуються довідкою до акту МСЕК від 22.12.2018р, згідно якої інвалідність І групи настала внаслідок захворювання, пов`язаного з аварією на ЧАЕС та ураженням опорно-рухового апарату протиправними діями позивачки, і саме через її дії, які завдали йому значного ушкодження здоров`я відповідач тепер прикутий до візка та потребує стороннього догляду і допомоги. З наведених міркувань просить апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 12 березня 2011 року, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2012 року було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 30 листопада 2012 року (а.с.11).

Частиною 1 ст. 75 та ч. 1 ст. 76 СК України визначено загальний обов`язок дружини та чоловіка матеріально підтримувати один одного, який не припиняється після розірвання шлюбу.

Згідно ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним, у відповідності до ч. 3 ст. 75 СК України, вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є непрацездатною особою із встановленою інвалідністю.

Згідно копій виписки із акту огляду МСЕК до довідки серії РВН № 0216034 (а.с.9), довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0408448 (а.с.10) та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0959336 (а.с.46), ОСОБА_1 є інвалідом І групи та отримує пенсію по інвалідності, що стверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Як вбачається з копії вироку Дубровицькго районного суду Рівненської області від 13 серпня 2013 року, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України та призначено покарання у виді 150 годин громадських робіт. Фактичними обставинами вчинення протиправного діяння є те, що 15 травня 2012 року біля 23 год. ОСОБА_2 перебуваючи на сходинковому майданчику першого поверху біля квартири АДРЕСА_1 , під час сварки, яка виникла між нею та її чоловіком ОСОБА_1 , умисно обома руками штовхнула останнього в груди, внаслідок чого ОСОБА_1 впав спиною на бетонні сходинки, що ведуть до виходу з під`їзду та отримав тілесні ушкодження у вигляді ускладненої спінальної травми: переломо-вивиху 6-го шийного хребця з ушкодженням спинного мозку в шийному сегменті, ускладненого тетраперезом (неповне порушення чутливості рухів в обох верхніх та обох нижніх кінцівках), які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

У результаті отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні нейрохірургії Рівненської центральної міської лікарні з 16.05.2012 року по 12.06.2012 року, з 25.06.2012 року по 05.07.2012 року, з 21.08.2012 року по 03.09.2012 року, з 24.09.2012 року по 16.10.2012 року, з 19.10.2012 року по 01.11.2012 року, з 14.12.2012 року по 27.12.2012 року та в травматологічному відділенні КЗОЗ «Дубровицька ЦРЛ» з 21.09.2012 року по 24.09.2012 року, що підтверджується копіями епікризів на а.с.13-19. Вказані епікризи підтверджують, що ушкодження отримані ОСОБА_1 в результаті травми, яка сталася у травні 2012 року.

Згідно ч. 6 ст. 75 СК України, той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги про те, що інвалідність позивача зумовлена не отриманими 15.05.2012р. тілесними ушкодженнями, а пов`язана із наслідками аварії на ЧАЕС та хворобою Бехтєрєва, якою він страждає з дитинства, апеляційним судом оцінюються критично.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи та вказаних вище копіях епікризів, причиною інвалідності у них зазначено «захворювання, пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи». В довідці до акту останнього огляду МСЕК серії АВ №0959336 від 22.12.2018 року причиною інвалідності зазначено «захворювання, пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС та ураження опорно-рухового апарату», а також вказано, що він потребує постійного стороннього догляду та нагляду (а.с.46).

Окрім того, як встановлено судом, та не спростовано апелянтом, до моменту отримання тілесних ушкоджень 15 травня 2012 року позивач ОСОБА_1 був повноцінною людиною, міг вільно рухатися, попри те, що з дитинства він страждає хворобою ОСОБА_4 , проте лише після завдання йому тілесних ушкоджень протиправними діями відповідачки він потребує постійного стороннього догляду та нагляду оскільки після отриманих травм прикутий до інвалідного візка.

Згідно ч. 2 ст. 76 СК України, після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Покликання відповідачки, викладені в апеляційній скарзі, на матеріальну неспроможність сплачувати аліменти на утримання позивача апеляційним судом відхиляються з тих міркувань, що вона є фізично здоровою особою працездатного віку і не позбавлена можливості працевлаштуватися таким чином, щоб мати можливість належно утримувати себе, дочку та надавати утримання непрацездатному позивачу.

Посилання апелянта на відсутність у позивача права на утримання з огляду на його негідну поведінку у шлюбі судом не беруться уваги як такі, що не підтверджені належними да достовірними доказами.

Поряд з цим, суд приймає до уваги матеріальне становище відповідача та зважає на перебування на її утриманні, а тому рахує, що достатнім розміром аліментів на утримання колишнього чоловіка - позивача по справі ОСОБА_1 буде по 1000 грн. щомісячно.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 1 000 грн. щомісячно, є достатнім та справедливим, визначеним із врахуванням особливостей життя сторін, перебування на утриманні відповідачки неповнолітньої дитини, та не порушує прав ні платника аліментів, ні їх отримувача.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 березня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2019 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Гордійчук С. О.

підпис Хилевич С. В.

Копія вірна: суддя

Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.