ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 червня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/911/18

Головуючий у першій інстанції Олійник В. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/789/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування земельного сервітуту

місце постановлення рішення судом першої інстанції м.Ніжин,

дата складання повного тексту рішення суду 10.04.2019,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила скасувати (припинити дію) постійний безоплатний сервітут на право ОСОБА_2 проходу та проїзду на велосипеді, площею 48 м2 у межах внутрішнього двору, який на належній ОСОБА_4 і ОСОБА_1 присадибній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , встановлений 07.06.2016 Апеляційним судом Чернігівської області.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що на даний час підстави встановлення земельного сервітуту припинені. Вказувала, що ОСОБА_2 має дві можливості дістатися своє садиби, без використання сервітуту, а саме з вулиці Василівська по стежці через земельну ділянку ОСОБА_3 , колишнього чоловіка, а також з власної земельної ділянки через ворота та хвіртку, які встановлені зі сторони вулиці Б. Хмельницького. Позивач заперечує проти існування для ОСОБА_2 права проходу через свій двір, оскільки остання неодноразово погрожувала завдати шкоди позивачу та членам її сім`ї, кидалась цеглою. Також позивач зазначала, що має намір зі своїм чоловіком розширити площу свого будинку, зробивши криту добудову у вигляді майстерні-гаража, але через встановлений сервітут позбавлена можливості це зробити.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 вересня 2018 року до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та незастосування закону, який підлягав застосуванню. Скаржник вважає, що суд не розглянув справу за новими даними та доказами. Рішення ґрунтується лише на обставинах, які були предметом розгляду суду при встановленні сервітуту. Так, позивач зазначає, що підставою встановлення сервітуту була відсутність належного виходу з частини будинку на АДРЕСА_2 Василівська, проте станом на сьогоднішній день відповідач самостійно облаштувала комфортний вихід зі своє частини будинку, встановила ворота та хвіртку. Вулиця, на яку мають вихід усі співвласники, облаштована та має тверде покриття. Звертається увага суду на те, що за весь час існування спірних правовідносин відповідач не користувалась проходом, задовольняла свої потреби дістатися будинку через новий вихід. У відповідача не було жодних труднощів щодо отримання кореспонденції, відсутні докази створення перешкод екстреним службам виконати поставлені завдання. Позивач наполягає на тому, що обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреб особи, яка вимагає його встановлення, в інший спосіб. Відповідно до правових висновків Верховного Суду правові підстави для обтяження сервітутом чужої земельної ділянки відсутні у разі, якщо встановлена можливість користування майном яким-небудь іншим способом, проте зазначених висновків суд не врахував, чим порушив ст.263 ЦПК України. На думку скаржника, сервітут підлягає припиненню, оскільки обслуговування та використання будинку відповідачем є можливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Суд не дослідив ту обставину, що між сторонами існують дуже неприязні відносини. Стосовно відповідача відкрито кримінальне провадження по факту нанесення тілесних ушкоджень позивачу, а 21.03.2019 було побито чоловіка позивача. Судом проігноровано доводи позивача про те, що існування сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки щодо якої встановлено земельний сервітут за її цільовим призначенням. Не відповідає дійсності висновок суду про існування земельного сервітуту з 2006 року, оскільки у технічній документації за 2006 рік сервітут тільки пропонувався, але не був встановлений. Встановлена судом обставина про те, що позивач чинить перешкоди у здійсненні виконавчого провадження, є лише припущенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з позивача витрат на правничу допомогу та стягнути на користь відповідача 10491 грн витрат на правову допомогу. Відповідач наполягає на тому, що нею були надані всі необхідні документи для відшкодування понесених нею витрат на правову допомогу, а надавати Книгу обліку доходів і витрат адвокат не зобов`язаний, оскільки така книга є обов`язковою лише для податкової інспекції. Визначена сума гонорару є обґрунтованою та співмірною з об`ємом виконаної роботи.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду частково не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено обґрунтувань наявності підстав для скасування земельного сервітуту та не доведено належними доказами порушення її прав та інтересів його встановленням. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначив, що відсутні підстави для відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу у зв`язку з ненаданням доказів щодо відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності в Книзі обліку доходів і витрат.

Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо вирішення основного спору і не погоджується з висновками щодо розподілу судових витрат.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 07 червня 2016 року на належній ОСОБА_4 і ОСОБА_1 присадибній земельній ділянці, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , встановлено постійний безоплатний сервітуту на право ОСОБА_2 проходу та проїзду на велосипеді, площею 48 кв.м. Межі земельного сервітуту прокладені у спосіб, зображений на схемі, що є додатком №4 до висновку судової земельно-технічної експертизи №С-163 від 30.07.2015.

Зазначене рішення суду набрало законної сили та є чинним.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Як вбачається із приписів ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

В той же час нормами ч.1, 2 ст.102 ЗК України, які є спеціальними по відношенню до норм ЦК України, передбачено, що дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: а) поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; в) рішення суду про скасування земельного сервітуту; г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом. На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення; б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 22-2 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", при розгляді спору щодо припинення сервітуту на вимогу власника землі суд має враховувати обставини, які мають істотне значення (наприклад, порушення умов використання земельної ділянки); інші випадки припинення сервітуту визначені в статтях 406 ЦК, 102 ЗК.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що особа, в інтересах якої було встановлено земельних сервітут, не користується ним, оскільки облаштувала інший вихід, встановивши ворота з хвірткою; що у випадку залишення сервітуту існує загроза життю та здоров`ю позивача та членів її родини; через наявний сервітут позивач позбавлена можливості розширити будинок за рахунок цієї земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частина 6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів наявності підстав для припинення раніше встановленого земельного сервітуту.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_4 пояснив, що окрім встановлення відповідачем нових залізних воріт та хвіртки, з часу встановлення сервітуту нові обставини не з`явилися. Вони з дружиною хвилюються за своє життя та здоров`я, і не бажають надавати сервітут чужій людині, яка має можливість в іншій спосіб обслуговувати свою земельну ділянку.

Посилання позивача на те, що на данай час припинені підстави встановлення земельного сервітуту, оскільки відповідач має можливість дістатися своєї частини будинку через металеву хвіртку по земельній ділянці за адресою АДРЕСА_3 , яка належить її колишньому чоловіку, і який не заперечує, щоб ОСОБА_2 й надалі користувалась цим виходом, та що ОСОБА_2 має облаштований вихід зі своєї земельної ділянки на АДРЕСА_4 , є безґрунтовними. Так, в справі відсутні будь-які докази того, що для ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , колишньому чоловіку ОСОБА_2 , договором, законом, заповітом або за рішенням суду встановлений сервітут на право користування цією земельною ділянкою.

Наявність облаштованого виходу з належної ОСОБА_2 земельної ділянки на вулицю Б.Хмельницького також не може бути визнано законною підставою для припинення земельного сервітуту, оскільки такий вихід існував ще на час з`ясування обставин справи при встановленні спірного земельного сервітуту. В своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що при поділі майна подружжя Роговець за рішенням суду від 09.01.2014 ОСОБА_2 була виділена частина земельної ділянки з воротами та хвірткою. Наявність воріт та хвіртки для виходу на вулицю Б.Хмельницького відображено і у висновку №С-285 судової будівельної експертизи від 30.10.2013 (а.с.98 т.1 цивільної справи №740/737/15). Подальша заміна відповідачем цієї хвіртки та воріт на металеві, на що посилається позивач, не має правового значення.

Суд також враховує, що земельний сервітут встановлений з підстав відсутності у відповідача ОСОБА_2 виходу саме на вулицю Василівська. Частина житлового будинку, власником якої є ОСОБА_2 , має адресу АДРЕСА_5 . АДРЕСА_6 призначенням адреси належної ОСОБА_5 частини будинку й присадибної земельної ділянки є точна їх ідентифікація як об`єкта, якому у разі потреби чи за певних обставин або що-небудь призначається, або до якого звернено що-небудь. Відсутність у ОСОБА_2 виходу на вулицю Василівська безпосередньо з належних їй частини будинку АДРЕСА_1 по цій АДРЕСА_7 та присадибної ділянки ускладнює доступ до помешкання ОСОБА_2 .

Вищевказане зазначено в рішенні Апеляційного суду Чернігівської області від 07.06.2016, яке є чинним.

Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що задовольнити потреби відповідача іншим способом без використання оспорюваного земельного сервітуту не є можливим, доводи скаржника щодо наявності можливості проходу та заїзду на належну ОСОБА_2 земельну ділянку з іншої сторони, не підлягають оцінці в межах даного спору.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалась також на те, що встановлений ОСОБА_2 сервітут унеможливлює використання нею земельної ділянки за цільовим призначення, зокрема, перешкоджає будівництву прибудови до житлового будинку. Однак в порушення вимог ст.81 ЦПК України, жодних доказів намірів забудови земельної ділянки суду не надано.

Не можуть бути прийняті до уваги і твердження ОСОБА_1 про існування загрози її життю та здоров`ю, а також життю та здоров`ю членів родини, оскільки обставини, на які посилається позивач (випадок кидання цеглою) мали місце у 2014 році. Цей випадок був підгрунтям, окрім іншого, заперечень відповідачів Сюр на позов ОСОБА_2 при розгляді справи про встановлення сервітуту. Будь-яких інших доказів істотних порушень відповідачем сервітуту та правил добросусідства суду не надано. Приєднана до апеляційної скарги копія заяви від 21.03.2019 суду першої інстанції не надавалася. Викладена в ній інформація стосується конфлікту з ОСОБА_4 біля його двору по АДРЕСА_8 (а.с.47 том 2).

Посилання скаржника на порушення судом норм процесуального права через неврахування висновків Верховного Суду викладених в постановах від 17.09.2018, 17.09.2018, 21.03.2018, 17.01.2019, 20.09.2018, 19.06.2018, не знайшли свого підтвердження, оскільки зазначені постанови регулюють різні за змістом правовідносини і зроблені судом при розгляді справ щодо встановлення земельних сервітутів, а не про їх скасування.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Положення статті 401 ЦК України надають право власнику сусідньої земельної ділянки використовувати земельну ділянку іншого власника для забезпечення реалізації власних прав на користування земельною ділянкою.

Доводи скаржника щодо неправомірності встановленого земельного сервітуту з посиланням на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можуть бути взяті до уваги з огляду на наявне рішення суду від 07.06.2016, яке набрало законної сили. З огляду на встановлені даним рішенням обставини, враховуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відповідність заходу втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом встановлення на користь відповідача земельного сервітуту критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Втручання у право на мирне володіння позивачем належною їй на праві власності земельною ділянкою здійснено судом з дотриманням справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування встановленого судом земельного сервітуту.

В той же час колегія суддів не може погодились із висновком суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні відповідачу понесених нею витрат на правову допомогу, враховуючи наступне.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначене підтверджується позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц. Колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися зазначеного правового висновку з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України.

Згідно з договором про надання правової допомоги від 19.05.2018, укладеним між ОСОБА_2 та адвокатами Гринь Л.В. та ОСОБА_6 , останні зобов`язалися представляти інтереси ОСОБА_2 у цивільній справі про припинення сервітуту (а.с. 135-140 том 1).

Справа перебувала в провадженні суду з 02.03.2018, тобто більше року. В ній проводилося п`ять судових засідань, в чотирьох з яких була присутня представник відповідача. Загальна тривалість цих судових засідань близько шести з половиною годин. Представником відповідача надавалися суду відзив на апеляційну скаргу, відзив на позов, заявлялися клопотання, робились відповідні запити до інших установ та організацій.

На а.с. 133 том 1 мається звіт про виконані роботи по Договору про надання правничої (правової) допомоги.

Квитанцією до прибуткового касового ордера від 28.10.2018 підтверджується проведення оплати витрат за надання правової допомоги позивачу на суму 10 491 грн (а.с.132 т.1).

Матеріалами справи доведений факт надання правничої допомоги адвокатом, надані суду належні документи дають підстави для вирішення питання про відшкодування витрат на користь відповідача.

При цьому, визначаючи суму витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню на користь відповідача, апеляційний суд враховує тривалість часу, затраченого адвокатом у судових засіданнях, а також час, затрачений на складання процесуальних документів, підготовку інших документів до суду, у зв`язку із чим доходить обґрунтованого висновку про компенсацію ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в сумі 10491 грн, шляхом стягнення їх з позивача ОСОБА_1 Клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвокату позивач в порядку ч.5 ст.137 ЦПК України не подавала.

Стосовно посилань суду на обов`язковість надання адвокатом Книги обліку доходів та витрат, які ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки предметом спірних правовідносин є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі. Облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом даного спору.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є слушними та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 376 ч.1 п.4, 381-384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року в частині відмови у стягненні на користь відповідача судових витрат - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені нею судові витрати на оплату правової допомоги в сумі 10 491 (десять тисяч чотириста дев`яносто одну) гривню.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 26.06.2019.