ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/715/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

за участю представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника апелянта Тернопільського РВ ДВС ГТУЮ в Тернопільській області - Лірука І.П.,

скаржника - ОСОБА_3 ,

представника скаржника - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/11035/13-ц за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2019 року, постановлену суддею Вийванко О.М., повний текст якої складено 07 червня 2019 року по справі за скаргою ОСОБА_5 на дії та рішення державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, стягувач - ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця Тернопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області.

Згідно поданої скарги ОСОБА_3 просила:

1) Поновити строк на оскарження дій державного виконавця, як такий що пропущений з поважних причин

2) Визнати протиправними дії державного виконавця Тернопільського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, а саме:

- щодо відкриття 28 грудня 2018 року виконавчого провадження ВП №57977901 з приводу примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди у справі №607/11035/13-ц;

- щодо відкриття 01 квітня 2019 року виконавчого провадження ВП №58712090 з приводу примусового виконання постанови державного виконавця Тернопільського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ВП №57977901 від 28 грудня 2018 про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 7446.00 грн.;

- щодо відкриття 01 квітня 2019 року виконавчого провадження ВП№58712482 з приводу примусового виконання постанови державного виконавця Тернопільського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ВП№57977901 від 28 лютого 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 150.00 грн. витрат на виконавче провадження.

3) Визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця Тернопільського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, а саме:

- від 28 грудня 2018 року про відкриття виконавчого провадження ВП №57977901 щодо примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди у справі №607/11035-13-ц;

- від 28 грудня 2018 року ВП №57977901 про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 7446.00 грн.

- від 01 квітня 2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №58712090 з приводу примусового виконання постанови державного виконавця №57977901 від 28 грудня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 7446.00 грн.;

- від 01 квітня 2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №58712482 з приводу примусового виконання постанови державного виконавця №57977901 від 28 лютого 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 150 грн.

В обгрунтування заявлених вимог скаржник посилалася на те, що 08 квітня 2019 року на її адресу простим поштовим відправленням надійшов лист від Тернопільського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, в якому містилась постанова державного виконавця від 01 квітня 2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №58712090 щодо примусового виконання постанови державного виконавця №57977901 від 28 грудня 2018 року про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 7446.00 грн.

Вважає, що такі дії та прийняті рішення державного виконавця не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом. Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Виконавець вказані вимоги не виконав. Таким чином, вважає, що сплили строки пред`явлення виконавчого документу до боржника.

Крім цього, 28 грудня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову ВП №57977901 про стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 7446.00 грн.

Проте, в порушення приписів статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», а ні постанова про стягнення виконавчого збору по ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року, а ні постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 57977901 щодо примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду про затвердження мирової угоди по справі №607/11035/13-ц від 09 грудня 2013 на її адресу державним виконавцем не надсилались та нею відповідно не отримувались.

З інформації, наявної в автоматизованій системі виконавчого провадження Міністерства юстиції України вбачається, що ВП №57977901 було відкрито 28 грудня 2018 року, тобто, через два роки після спливу строків на пред`явлення рішення суду до примусового виконання, які визначені статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Так само, державним виконавцем порушено приписи статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» при відкритті 01 квітня 2019 року виконавчого провадження ВП №58712090 щодо примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 28 грудня 2018 року ВП №57977901, оскільки строк пред`явлення такої постанови до примусового виконання складає три місяці, тобто сплив 28 березня 2019 року.

Крім того, в автоматизованій системі виконавчого провадження є інформація про відмову ОСОБА_1 , яка є стягувачем у відкритому 28 грудня 2018 року виконавчому провадженні ВП№57977901, у відкритті виконавчого провадження.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2019 року скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано постанову державного виконавця Тернопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області про відкриття виконавчого провадження ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року щодо примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди у справі №607/11035/13-ц.

Закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії та рішення державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, стягувач ОСОБА_1 про скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року, постанов про відкриття виконавчого провадження ВП №58712090 від 01 квітня 2019 року щодо примусового виконання постанови №57977901 від 28 грудня 2018 року про стягнення виконавчого збору та постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58712482 від 01 квітня 2019 року з приводу виконання постанови ВП №57977901 від 28 лютого 2019 року про стягнення виконавчого збору.

Роз`яснено ОСОБА_3 право на звернення з відповідним позовом на загальних підставах в порядку адміністративного судочинства України до Тернопільського окружного адміністративного суду.

13 червня 2019 року ОСОБА_1 та Тернопільський районний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області на вказану ухвалу подали апеляційні скарги, посилаючись її незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права. Просять оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою у задоволенні скарги відмовити.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що 22 грудня 2018 року стягувач звернулась до Тернопiльського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській областi про примусове виконання ухвали Тернопiльського мiськрайонного суду вiд 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди.

Вказує, що державним виконавцем Ліруком І.П. постанова про вiдкриття виконавчого провадження вiд 28 грудня 2018 року була надіслана на адресу ОСОБА_7 рекомендованим поштовим вiдправленням. Проте, скаргу на дії державного виконавця Сiкора Г.Г. подала 22 квітня 2019 року. Таким чином остання пропустила строк на оскарження дiй державного виконавця, зокрема i щодо оскарження постанови про вiдкриття виконавчого провадження вiд 28 грудня 2018 року.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково вказав на те, що ухвала про затвердження мирової угоди вiд 09 грудня 2013 року не відповідає вимогам, передбаченим ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2016 року), а тому державний виконавець повинен був повернути виконавчий документ стягувачу, а не відкривати виконавче провадження.

Крім того, станом на 09 грудня 2013 року мирова угода не мала статусу виконавчого документа i під час її оформления до неї не ставились вимоги, як до виконавчого документа. Станом на дату затвердження вказаної мирової угоди, ані ЦПК України (в редакції 2004 року), ані Закон Украiни «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) не містив норм про обмеження щодо строків виконання таких судових рішень.

Звертає увагу, що починаючи з 15 грудня 2017 року набула чинностi нова редакція ЦПК України, згідно якої ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, а Законом України «Про виконавче провадження» обмежено строк пред`явлення мирової угоди трьома роками.

В липні 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційні скарги, в якому просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що підстави та поважність пропущеного строку на оскарження дій державного виконавця було обґрунтовано у поданій до суду скарзі. Крім того, на момент постановлення ухвали про затвердження мирової угоди вона не містила необхідних реквізитів виконавчого документа.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Пньов П.О. та представник апелянта Тернопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області Лірук І.П. свої апеляційні скарги підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Скржник ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_9 проти апеляційних скарг заперечили та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідають.

Судом встановлено наступні обставини.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2013 року в справі №607/11035/13-ц визнано мирову угоду, яка укладена між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 , згідно умов якої сторони погодилися на взаємні поступки (а.с.71). Ухвала суду набрала законної сили.

28 грудня 2018 року державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року щодо примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди у справі № 607/11035/13-ц. (а.с.107-108).

В цей же день державним виконавцем винесено постанову ВП №57977901 про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 7446.00 грн.

28 лютого 2019 року державним виконавцем винесено постанову ВП №57977901 про стягнення з ОСОБА_3 витрат виконавчого провадження в сумі 150 грн.

Крім цього, 01 квітня 2019 року державним виконавцем винесено дві постанови про відкриття виконавчих проваджень, а саме: ВП №58712090 з приводу примусового виконання постанови державного виконавця №57977901 від 28 грудня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 7446.00 грн. та ВП №58712482 з приводу примусового виконання постанови державного виконавця №57977901 від 28 лютого 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 150 грн.

Обов`язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили, закріплено в ст.129-1 Конституції України, ст.18 ЦПК України, ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

За правилами статті 175 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали про визнання мирової угоди) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 21 квітня 1999 року) мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак, Законом України від 18 листопада 2003 року №1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди від 09 грудня 2013 року вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VII, яким врегульовано питання виконання рішень суду.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.3 вказаного Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, де в ч.2 ст.208 зазначено, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленого Законом України «Про виконавче провадження».

У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень (ч.3 ст.208 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття (ч.2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, ухвала про затвердження мирової угоди являється виконавчим документом і може бути пред`явлена до примусового виконання.

Апеляційний суд погоджується з доводами апелянтів, що станом на дату затвердження вказаної мирової угоди ані ЦПК України (в редакції 2004 року, ані Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) не містив норм про обмеження щодо строків виконання таких судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягувачем не пропущено трирічний строк на пред`явлення до виконання, оскільки на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою і вказані у ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», а тому вказаний трирічний строк слід рахувати з 15 грудня 2017 року (з моменту набранням чинності новою редакцію ЦПК України), у ст.208 якого передбачено, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом.

Таким чином, на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року ухвала суду Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди являлася виконавчим документом і строк пред`явлення її до виконання не пропущено.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що державним виконавцем при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року щодо примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди у справі №607/11035/13-ц не було враховано вимоги ст.208 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на момент винесення ухвали про затвердження мирової угоди діяла редакція ЦПК України 2004 року.

Також апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ухвала про затвердження мирової угоди була постановлена до набранням чинності вищевказаним законом, а тому не відповідає вимогам, передбаченим ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки станом на 09 грудня 2013 року мирова угода не мала статусу виконавчого документа i під час її оформлення до неї не ставились вимоги, як до виконавчого документа.

Крім того, судом в ухвалі не конкретизовано i не встановлено, яким саме вимогам ст.4 Закону України «Пpo виконавче провадження» (в редакції 2016 року) не відповідає ухвала про затвердження вищевказаної мирової угоди.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що слід скасувати постанову державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області про відкриття виконавчого провадження ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року щодо примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди у справі № 607/11035/13-ц.

Крім того, колегія суддів погоджується із доводами апелянтів про те, що ОСОБА_3 пропустила строк на оскарження дій державного виконавця, зокрема, щодо оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження від 28 грудня 2018 року, виходячи з наступного.

Так, згідно ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на її адресу належним чином направлялась вищевказана постанова про відкриття виконавчого провадження (а.с.110-111).

Відповідно до ч.5 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 було відомо про вiдкриття виконавчого провадження від 28 грудня 2018 року щодо примусового виконання ухвали суду про визнання мирової угоди, оскiльки нею власноручно була написана заява про відкладення виконавчих дiй вiд 18 лютого 2019 року (а.с. 112).

Скаргу на дії державного виконавця Сiкора Г.Г. подала лише 22 квітня 2019 року (а.с.77-80). У вказаній скарзі боржник просила поновити строк на оскарження дій державного виконавця, проте не вказала жодних поважних причин його пропуску.

Крім того, при розгляді даної справи суд першої інстанції не вирішував питання про поновлення строку на оскарження дій державного виконавця.

З огляду на викладене, ОСОБА_3 пропустила строк на оскарження дій державного виконавця, зокрема, щодо оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження від 28 грудня 2018 року ВП №57977901 щодо примусового виконання ухвали про затвердження мирової угоди.

Щодо пропуску строку на оскарження дій державного виконавця, колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом частини 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» такий строк застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати вказаний строк суди повинні з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес скаржника, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні скарги з підстав її необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але строк на оскарження рішень, дій чи бездіяльності дій державного виконавця сплив, суд відмовляє в задоволенні скарги позові у зв`язку зі спливом строку на оскарження рішень, дій чи бездіяльності дій державного виконавця - за відсутності наведених скаржником поважних причин його пропущення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в даному випадку слід відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 в зв`язку із безпідставністю вимог, а не у зв`язку із пропуском строку на оскарження дій державного виконавця.

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії та рішення державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, стягувач ОСОБА_1 , про скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року, постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58712090 від 01 квітня 2019 року щодо примусового виконання постанови №57977901 від 28 грудня 2018 року про стягнення виконавчого збору та постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58712482 від 01 квітня 2019 року з приводу виконання постанови ВП №57977901 від 28 лютого 2019 року, виходячи із наступного.

Так, згідно з частиною 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Із змісту скарги вбачається, що боржником у виконавчому провадженні оскаржуються дії та рішення державного виконавця, пов`язані не з виконанням виконавчого документа, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, а саме щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №57977901 від 28 грудня 2018 року, винесеної державним виконавцем Тернопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про стягнення виконавчого збору в розмірі 7446 грн. та постанови ВП №57977901 від 28 лютого 2019 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 150 грн., тобто, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання не судового рішення, а рішення інших органів (посадових осіб), зокрема, державного виконавця Тернопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Таким чином, вказані вимоги ОСОБА_3 повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.4 ст 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення вимог скасувати та постановити нову, якою в цій частині в задоволенні скарги відмовити.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області - задовольнити частково.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2019 року в частині задоволення скарги ОСОБА_5 на дії та рішення державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, стягувач ОСОБА_1 , про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанови державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області про відкриття виконавчого провадження ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року щодо примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди у справі № 607/11035/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 проо визнання незаконними дій, рішення та свідоцтва про право власності на житловий будинок, зобов"язання вчинити певні дії - скасувати.

Постановити в даній частині нову ухвалу, якою в задоволенні скарги ОСОБА_5 на дії та рішення державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, стягувач ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанови державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області про відкриття виконавчого провадження ВП №57977901 від 28 грудня 2018 року щодо примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди у справі № 607/11035/13-ц у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 проо визнання незаконними дій, рішення та свідоцтва про право власності на житловий будинок, зобов"язання вчинити певні дії - відмовити.

В іншій частині ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 23 липня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи