Ухвала

Іменем України

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 569/19132/17

провадження № 61-11675ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорис» на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорис», Акціонерного товариства «Євроінс Іншуринс Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз Тревел» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила суд стягнути на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 168 818 грн та моральну шкоду в розмірі 550 000 грн.

Позов мотивовано тим, що 04 червня 2012 року поблизу села Нанешти повіту Вранча в Румунії водієм автобуса, що належить транспортній компанії - Товариству з обмеженою відповідальністю «Дорис» (далі - ТОВ «Дорис»), Славовим Славою ОСОБА_7 скоєно дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), внаслідок якої позивачі отримали тілесні ушкодження.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2018 року провадження у цій справі закрито, роз`яснено позивачам, що вони мають право звернутися з позовом до Окружного суду м. Сливен Республіки Болгарія.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що правила відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП регулюється статтею 4 Конвенції про право, що застосовується до дорожньо-транспортних пригод, яка вчинена 04 травня 1971 року в м. Гаазі (далі - Конвенція), а тому розгляд справи має здійснюватись виключно за місцем реєстрації транспортного засобу, а саме Окружним судом м. Сливен Республіки Болгарія.

Не погодившись з указаною ухвалою, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно до частини третьої статті 28 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди. Позивачі скористалися правом вибору підсудності.

У липні 2019 року ТОВ «Доріс» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначене судове рішення апеляційного суду з пропуском строку на касаційне оскарження.

Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2019 року касаційну скаргу ТОВ «Дорис» залишено без руху, оскільки заявником не наведено достатньо обґрунтованих підстав для поновлення строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

На виконання ухвали у встановлений строк заявником надіслано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням підстав пропуску строку на касаційне оскарження.

Згідно зі статею 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Заявник посилається на те, що вказаний процесуальний строк пропущено з поважних причин, оскільки ТОВ «Дорис» є іноземним суб`єктом, воно зареєстроване за відповідною адресою у м. Сливен Республіки Болгарія, на зазначену ним адресу копія постанови апеляційного суду не надсилалась. Про наявність оскаржуваної постанови заявник дізнався з сайту судової влади у червні 2019 року, а його повний текст надіслано на юридичну адресу ТОВ «Дорис» засобом поштового зв`язку 11 липня 2019 року, на підтвердження чого заявник надав докази.

Доводи заявника про поважність причин пропущення строку на касаційне оскарження заслуговують на увагу, стверджуються доказами, а тому є підстави для його поновлення.

Проте у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Касаційна скарга ТОВ «Дорис» обґрунтована тим, що місцем реєстрації транспортного засобу, пасажирами якого були позивачі, є м. Сливен Республіки Болгарія, тому судом, що уповноважений розглядати справу за правом Республіки Болгарія, є виключно Окружний суд м. Сливен.

На думку заявника, спір за положеннями статті 4 Конвенції підлягає розгляду за місцем реєстрації транспортного засобу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За правилами частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо:

1) Верховний Суд вже викладав в своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з таким висновком; або

2) правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

За вказаною нормою якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Предметом спору у цій справі є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої позивачам внаслідок ДТП, що мала місце за межами України, за обставин, коли позивачі були пасажирами автобуса, що належить відповідачу ТОВ «Дорис» та зареєстрований у м. Сливен Республіки Болгарія.

Позивачами пред`явлено позов до суду за зареєстрованим їх місцем проживання.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки місцем реєстрації автобуса є м. Сливен Республіки Болгарія, то згідно зі статтею 4 Конвенції уповноваженим розглядати справу за правом Республіки Болгарія є виключно Окружний суд м. Сливен.

Скасовуючи ухвалу про закриття провадження та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позивачі за своїм вибором пред`явили позов до належного суду за зареєстрованим місцем їх проживання, що відповідає нормі частини третьої статті 28 ЦПК України.

З таким висновком погоджується й Верховний Суд.

Вимоги про відшкодування шкоди пред`явлені позивачами до ТОВ «Дорис», як до перевізника.

Відповідно до статті 928 ЦК України відповідальність перевізника за шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю пасажира, визначається відповідно до глави 82 цього Кодексу, якщо договором або законом не встановлена відповідальність перевізника без вини.

Глава 82 ЦК України регулює питання відшкодування шкоди з деліктних правовідносин.

Саме виходячи з цих правовідносин слід давати оцінку правильності визначення підсудності справи у спірному випадку.

У питанні визначенні підсудності у першу чергу необхідно виходити з норм законодавства про цивільне судочинство.

Відповідно до статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заявник у касаційній скарзі доводить, що в силу певних чинників справа є підсудною не національним судам України, а відповідному суду Республіки Болгарія.

З приводу таких тверджень необхідно зазначити таке.

Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року № 2709-IV (далі - Закон № 2709-IV) цей Закон застосовується, у тому числі, до такого питання, що виникає у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 76 Закону № 2709-IV суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні.

Крім того, відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення пасажирів і багажу (КАПП)» від 05 грудня 2004 року № 2239-IV Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення пасажирів і багажу (КАПП), вчиненої 01 березня 1973 року в м. Женеві (далі - КАПП).

Відповідно до пункту 1 частини 21 КАПП щодо всіх спорів, які виникають з приводу перевезень, що підпадають під дію цієї Конвенції, позивач може за своїм вибором звернутися, крім компетентних судів держав, які беруть участь у Конвенції, призначених сторонами за загальною згодою, до судів держави, на території якої знаходиться: a) головна контора відповідача, його звичайне місце проживання або контора, за допомогою якої був укладений договір перевезення, або b) місце, де був заподіяний збиток, або c) місце відправлення чи призначення, і може звернутися лише до цих судів.

Отже, виходячи із суті спірних правовідносин, а також того, що позивачі - фізичні особи мають місце проживання в Україні, право вибору компетентного суду, який уповноважений розглядати спір, справа підсудна відповідному суду України, а не Республіки Болгарія, як помилково стверджує заявник.

Питання територіальної юрисдикції (підсудності) врегульоване нормами § 3 глави 2 «Цивільна юрисдикція» ЦПК України.

Так, відповідно до частини третьої статті 28 ЦПК України, яка передбачає випадки альтернативної підсудності за вибором позивача, позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.

Встановивши, що суд першої інстанції не врахував указаних норм процесуального права та безпідставно закрив провадження у справі з мотивів підсудності справи Окружному суду м. Сливен Республіки Болгарія, апеляційний суд обґрунтовано скасував ухвалу суду першої інстанції та направив справу до указаного суду для продовження розгляду.

Як на правову підставу виключної підсудності справи Окружному суду м. Сливен Республіки Болгарія заявник посилається на норми Конвенції, яка визначає право, що застосовується до цивільної недоговірної відповідальності, що виникає внаслідок дорожньо-транспортних пригод, незалежно від того, який вид провадження використовується для забезпечення цієї відповідальності.

Проте указані норми, в тому числі стаття 4 Конвенції, на яку посилається заявник, стосуються питань застосування до спірних відносин норм матеріального права, а не питань визначення підсудності цивільних справ згаданої категорії.

Отже, ураховуючи, що касаційна скарга ТОВ «Дорис» на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2018 року є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, на підставі частини п`ятої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду оскаржуваного судового рішення.

На підставі наведеного та керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Дорис» строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорис» на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорис», Акціонерного товариства «Євроінс Іншуринс Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз Тревел» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Яремко
А. С. Олійник
С. О. Погрібний