ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5281/19 Справа № 201/3232/18 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про спростування завідомо неправдивої інформації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про спростування завідомо неправдивої інформації.

Позовна заява мотивована тим, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень містяться відомості стосовно цивільної справи № 201/11781/17 за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту у вигляді двох рішень Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська: ухвали про відкриття провадження у справі; рішення суду від 06.11.2017 року про відмову в задоволенні заяви.

Невизначене коло осіб, які мають доступ до вказаної системи, отримують інформацію про те, що « ОСОБА_1 просить встановити факт, що він є жертвою політичних репресій у період 1997-2017 р.р.».

Сукупність всіх відомостей є однозначним розповсюдженням інформації про те, що ОСОБА_1 не підлягає реабілітації, оскільки в матеріалах кримінальних справ є сукупність доказів, які підтверджують обґрунтованість притягнення його до кримінальної відповідальності за зраду батьківщині, шпигунство, диверсії, шкідництво, саботаж, терористичні акти, злочини проти людства і гідності, каральні акції щодо мирного населення, вбивства, мордування громадян і пособництво в цьому окупантам у період ВВВ, збройні вторгнення на територію України, організацію збройних формувань, які вчинили вбивства, насильство, розбої, грабежі й інші насильства та особисту участь у вчиненні цих злочинів.

Одночасно зазначені відомості є встановленими судовим рішенням, отже неправдива інформація розповсюджена іменем України.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд спростувати завідомо неправдиву інформацію шляхом: розміщення в ЄДРСР прийнятого рішення суду про відповідне спростування; наступної публікації в Офіційному віснику України «Відомості розміщеного в ЄДРСР рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 06.11.17 у справі № 201/11781/17 стосовно ОСОБА_1 є неправдивими».

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень містяться відомості стосовно цивільної справи № 201/11781/17, де не зазначені прізвища ім`я по батькові сторін, а зазначено як «Особа 1», «Особа 2».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо спростування завідомо неправдивої інформації шляхом розміщення в ЄДРСР прийнятого рішення суду про відповідне спростування та наступної публікації в Офіційному віснику України «Відомості розміщеного в ЄДРСР рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 06.11.17 у справі № 201/11781/17 стосовно ОСОБА_1 є неправдивими» є безпідставними, необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

За правилами ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, достовірність і повнота інформації, правомірність одержання, використання, поширення інформації.

Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховний Суд України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 року роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

У пункті 15 вищевказаної постанови Пленуму роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до пункту 19 вказаної постанови Пленуму, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивністю і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про спростування інформації, що викладена в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.2017 по справі № 201/11781/17.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 258 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Таким чином, із вищевикладеного вбачається, що особа, яка вважає, що судове рішення, яке було ухвалено відносно неї є таким, що прийнято із неправильним встановленням обставин у справі, має право оскаржити таке судове рішення до суду апеляційної інстанції одним із повноважень якого, відповідно до ст. 374 ЦПК України, є скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміна рішення.

Крім того, відповідно до практики як Верховного Суду України так і Верховного Суду законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

У пункті 57 Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських судів щодо якості судових рішень зазначено, що зміст судових рішень контролюється за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача щодо спростування завідомо неправдивої інформації шляхом розміщення в ЄДРСР прийнятого рішення суду про відповідне спростування є безпідставною, необґрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню. А позивач не позбавлений права звернутись до суду відповідної інстанції з питання оскарження відповідного судового рішення.

Також, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні

позовних вимог позивача ОСОБА_1 в частині спростування інформації, що викладена у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.2017 по справі № 201/11781/17 шляхом наступної публікації в Офіційному віснику України - «Відомості розміщеного в ЄДРСР рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 06.11.17 у справі № 201/11781/17 стосовно ОСОБА_1 є неправдивими».

Колегія вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація.

У позовній заяві ОСОБА_1 від 27.03.2018 по справі № 201/3232/18, провадження № 2/201/2549/2018 зазначено наступне, а саме:

«В Єдиному Державному реєстрі судових рішень містяться відомості стосовно цивільної справи № 201/11781/17 за моєю заявою про встановлення факту, що має юридичне значення…»

«Інших відомостей по цій справі ЄДРСР не містить».

Відповідно до п. 1 Загальних положень Концепції інформаційного бюлетеня «Офіційний вісник України» інформаційний бюлетень "Офіційний вісник України" видається відповідно до Указів Президента України від 22 січня 1996 року № 73 "Про видання збірників актів законодавства України" та від 13 грудня 1996 року № 1207 "Про опублікування актів законодавства України в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" і є офіційним періодичним друкованим виданням, у якому здійснюється офіційне оприлюднення нормативно-правових актів.

Відповідно до п. 2 Загальних положень Концепції інформаційного бюлетеня «Офіційний вісник України» метою видання інформаційного бюлетеня "Офіційний вісник України" є оперативне і повне забезпечення правовою інформацією органів державної влади, підприємств, установ і організацій, доведення актів законодавства України до відома громадян, упорядкування офіційного оприлюднення нормативно-правових актів, забезпечення регулювання суспільних правовідносин на основі чинних актів, запобігання перекрученням їх змісту, визначення порядку набрання ними чинності.

Тобто, з урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищевказана вимога позивача щодо спростування завідомо неправдивої інформації шляхом наступної публікації в Офіційному віснику України «Відомості розміщеного в ЄДРСР рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 06.11.17 у справі № 201/11781/17 стосовно ОСОБА_1 є неправдивими», є такою, що не підлягає задоволенню як безпідставна та необґрунтована.

Крім того, відповідно до Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень електронний примірник судового рішення або окремої думки судді виготовляється судом в АСДС у день ухвалення судового рішення або виготовлення його повного тексту в паперовій формі, підписується ЕЦП судді, який ухвалив таке судове рішення, а в разі колегіального розгляду - ЕЦП усіх суддів, що входять до складу колегії, та зберігається у стані, що унеможливлює його подальше коригування.

Електронний примірник судового рішення або окремої думки судді оприлюднюється шляхом надсилання до Реєстру у день його виготовлення засобами АСДС. Реєстраційні відомості, зазначені в пункті 3 розділу II цього Порядку, надсилаються до Реєстру у складі електронного документа, який вони описують.

Зареєстровані електронні примірники судових рішень та окремих думок суддів протягом трьох робочих днів із дня їх реєстрації в Реєстрі обробляються та знеособлюються в автоматичному режимі в порядку черговості їх надходження.

Доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та були предметом перевірки в ході розгляду справи у суді першої інстанції, отримали належну правову оцінку і фактично зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказів.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко