Проваження № 22-ц/824/4759/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що вона 23 квітня 2010 року уклала шлюб із відповідачем, від якого мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що протягом останніх декількох років спільне сімейне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, кожен з них має діаметрально протилежні погляди на сім`ю, стосунки між ними погіршувалися. Відповідач нехтує сімейнии цінностями, систематично зраджує, з його ініціативи між ними постійно виникають сварки. Починаючи із вересня 2017 року вони мешкають окремо, стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер. На примирення не згодна. Посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем є неможливим, просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 23 квітня 2010 року.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року позов задоволено. Ухвалено розірвати шлюб, укладений між сторонами 23 квітня 2010 року.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову про розлучення відмовити, посилаючись на нез`ясування судом обставин справи та недослідження доказів, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.111, 112 СК України, ст.ст.2, 227-229, 235, 240, 242, 251, 253 ЦПК України. Скарга мотивована тим, що суд дав замалий строк для примирення, трохи більше місяця і який на його думку є недостатнім для врегулювання відносин подружжя і їх примирення. Суд не зупинив розгляд справи згідно клопотання, поданого його представником ОСОБА_5 , а його клопотання про зняття справи з розгляду 28 січня 2019 року у зв`язку із наміром оскаржити ухвалу суду про

- 2 -

зупинення розгляду на час примирення, не врахував і ухвалив рішення. Вважає рішення про розлучення передчасним, бо він хоче відновити стосунки із дружиною заради сина, хоче бути поруч з ними і виховувати сина, саме тому просив надати строк на примирення шість місяців. Суд вказав у рішенні неправдиві відомості, що він не вживав заходів щодо примирення.

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов і розірвав шлюб, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду. Важає, що відповідачем навмисно з незрозумілих підстав затягується розірвання шлюбу.

В судовому засіданні 23 травня 2019 року представник відповідача ОСОБА_5 зробила усну заяву про відвід всьому складу суду з підстав наявності сумнівів в об`єктивності та неупередженості суду, оскільки склад суду прийняв постанову від 13 березня 2019 року в даній справі, з якою представник відповідача не погоджується. Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_5 про відвід складу суду відмовлено, оскільки незгода з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу.

Скаржник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 належним чином повідомлені про час розгляду справи 25 червня 2019 року, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм судових повісток 31 травня 2019 року, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов і розриваючи шлюб, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що подальше спільне життя і збереження шлюбу сторін є неможливим і суперечить інтересам подружжя. При цьому суд виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами припинено, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, між ними втрачено взаєморозуміння і почуття любові, а наданий судом строк для примирення не дав результату. За таких обставин шлюб зберегти неможливо, а тому його слід розірвати.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 23 квітня 2010 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Також, судом встановлено, що сім`я сторін розпалася, шлюбні стосунки між ними

- 3 -

припинені. Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Шлюб носить формальний характер.

Наданий судом строк для примирення не дав результату і позивачка ОСОБА_2 наполягає на розлученні.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин суд обгрунтовано задоволив позов і розірвав шлюб, поскільки в судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам одного з подружжя.

Колегія суддів не бере до уваги як необгрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що суд підійшов формально і надав замалий строк для примирення та неправильно встановив обставини щодо неможливості примирення.

Встановлено, що ухвалою суду від 20 грудня 2018 року сторонам надано строк для примирення до 28 січня 2019 року і провадження у справі зупинене. У вказаний період сторонами не досягнуто згоди щодо збереження сім`ї, позивачка наполягає на розлученні. Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що місячний термін був достатній для врегулювання питання збереження сім`ї сторін.

Відхиляючи доводи відповідача щодо незначного строку на примирення, колегія суддів враховує, що на момент вирішення срави в суді апеляційної інстанції, тобто через вісім місяців після подачі позову, позивачка ОСОБА_2 займає таку ж позицію і настоює на розлученні, що свідчить про зваженість та послідовність принятого нею рішення про розлучення. А також свідчить про правильність прийнятого судом рішення щодо строку на примирення.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що закріплена у ст.111 СК України норма щодо примирення є диспозитивною, оскільки, суд має вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Така правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладена у постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на можливість збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивачка ОСОБА_2 категорично настоює на розлученні, про що вказала у відзиві на апеляційну скаргу та це ж підтвердила в суді апеляційної інстанції в судовому засіданні, що у свою чергу свідчить про стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбих) стосунків із відповідачем.

Відхиляючи даний довід колегія судді враховує наступне.

Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Частина 3 ст.105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, а за ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Тобто, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на

- 4 -

стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Отже, посилання скаржника на порушення судом норм матеріального та процесуального права (ст.ст.111, 112 СК України, ч.7 ст.240, п.4 ч.1 ст.251, ст.253 ЦПК України), що регулюють питання призначення судом подружжю строку для примирення і зупинення у зв`язку з цим провадження необгрунтовані з викладених вище підстав.

Посилання скаржника на порушення судом ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також інших норм процесуального права щодо його участі в судовому засіданні, надумані та безпідставні.

Згідно ч.ч. 1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Частиною 3 ст.13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час розгляду справи 28 січня 2019 року, що стверджується його особистою розпискою та розпискою його представника ОСОБА_5 (а.с.85), а відтак мав прибути в судове засідання, незважаючи на подання ним в цей же день 28 січня 2019 року до суду заяви про зняття справи з розгляду з огляду на його намір оскаржити ухвалу суду, це по-перше.

По-друге, підстави для зняття справи з розгляду у суду були відсутні, бо намір сторони оскаржити ухвалу, не є такою підставою. Фактично апеляційна скарга на ухвалу подана скаржником 01 лютого 2019 року, тобто після ухвалення судом рішення, що стверджується поштовим штемпелем на конверті.

По-третє, не з`явившись на розгляд справи, відповідач не надав суду жодного доказу, який би свідчив про поважність причин його неявки.

І, по-четверте, згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, а відтак не з`явившись в судове засідання 28 січня 2019 року, відповідач самостійно несе пов`язані із

- 5 -

неявкою ризики.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволенні позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: