ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» липня 2019 року

м. Харків

справа № 643/4355/19-ц

провадження № 22ц/818/3262/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - Ульяницька Л.Ю. ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - державний реєстратор Венглюк Т.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року у складі судді Мельникової І.Д.

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: державний реєстратор Венглюк Тетяна Василівна про визнання дій протиправними та скасування рішення державного реєстратора та просила визнати протиправними дії Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та як наслідок, скасувати рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Венглюк Т.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №45539788 від 15 лютого 2019 року.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 , та передана в іпотеку банку.

Зазначила, що 06 березня 2019 року їй стало відомо, що державним реєстратором Венглюк Т.В. прийнято рішення про реєстрацію права власності на вказану квартиру за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» на підставі іпотечного договору.

Вказала, що дії відповідача, спрямовані на примусове звернення стягнення на предмет іпотеки, є протиправними, та наслідком таких дій є незаконне позбавлення її права власності на квартиру, де окрім неї мешкає й малолітня дитина.

Зазначила, що банк звернув стягнення на предмет іпотеки без її згоди як власника всупереч чинних норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки квартира використовується нею як місце постійного проживання, та будь-яке інше житло у її власності не перебуває.

Вказала, що банк з моменту протиправної перереєстрації права власності на квартиру фактично має можливість реалізовувати будь-які права власника такого майна, та останнім часом збільшилась кількість дзвінків від осіб, які представляються працівниками банку та агресивно погрожують змінити замки та продати квартиру третім особам.

Зазначила, що невжиття заходів забезпечення позову у разі його задоволення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, зокрема, позбавити її та її дитину прав на квартиру та вчинити перешкоди у користуванні нею, а також у разі відчуження квартири іншим особам можуть бути порушені права добросовісного набувача.

Просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , та заборонити Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» здійснювати будь-які дії щодо цієї квартири, що можуть спричинити перешкоди у користуванні нею ОСОБА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року, у якій ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року виправлено описку, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено; накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонено Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» здійснювати будь-які дії щодо цієї квартири, що можуть спричинити перешкоди у користуванні нею ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що у заяві про забезпечення позову не зазначена пропозиція заявника щодо зустрічного забезпечення; що банк віднесено до категорії неплатоспроможних та триває процедура його ліквідації, що унеможливлює накладення арешту та будь-яких обмежень на його майно.

27 травня 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 - адвоката Ульяницької Л.Ю. надійшли заперечення проти клопотання щодо скасування заходів забезпечення позову, у яких вона просила залишити ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року без змін. Вказала, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти певні дії може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі. Зазначила, що у провадженні суду апеляційної інстанції перебуває також інша справа за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів кредиту, іпотеки та додаткових угод, отже, існують суперечності між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, що є істотною підставою для відмови у реєстрації права власності на квартиру за банком. Крім того, банком неправомірно здійснено розрахунок суми заборгованості, на погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши виділені матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» необхідно задовольнити частково, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить банку, та заборони вчиняти певні дії, які є співмірними із заявленими позовними вимогами, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Проте, погодитись із зазначеним висновком суду неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно частини 2 цієї статті суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Як вбачається з виділених матеріалів справи, у провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: державний реєстратор Венглюк Т.В. про визнання дій протиправними та скасування рішення державного реєстратора.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року відкрито провадження у справі.

Предметом судового розгляду у справі є правомірність звернення стягнення на предмет іпотеки банком у позасудовому порядку, зокрема, в контексті обмежень, встановлених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Виділені матеріали справи свідчать про те, що 29 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №7214/25/06-N, згідно умов якого позичальнику відкрито мультивалютну кредитну лінію в межах загальної суми 40 500,00 доларів США зі строком повернення до 10 листопада 2031 року, на купівлю нерухомості, страхування майна та особистого страхування, з процентною ставкою на купівлю нерухомості - 13,5%, на сплату комісії - 18,5% (а. с. 10-15).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між тими ж сторонами 29 листопада 2006 року укладено іпотечний договір №7214/25-31/06-N та 04 грудня 2008 року - додаткову угоду до нього, за якими ОСОБА_1 надала у іпотеку однокімнатну квартиру житловою площею 16,9 кв. м., загальною - 35,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2006 року (а. с.16-21).

Пунктом 4.3. договору іпотеки передбачено право банку звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме право від свого імені продати майно або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

12 лютого 2019 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за банком на підставі, зокрема, вказаного іпотечного договору згідно рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Венглюк Т.В. №45539788 від 15 лютого 2019 року (а. с. 22, 44).

Разом з тим, 02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно із яким з 03 березня 2015 року у банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №71 від 08 квітня 2015 року тимчасову адміністрацію у банку запроваджено на період з 03 березня 2015 року по 02 вересня 2015 року включно, а у подальшому строк здійснення тимчасової адміністрації продовжено до 02 жовтня 2015 року.

Постановою Національного банку України від 02 жовтня 2015 року відкликано банківську ліцензію та ліквідовано Акціонерне товариство «Дельта Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №181 від 02 жовтня 2015 року розпочато ліквідацію банку з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року, а 20 лютого 2017 року прийнято рішення Фонду № 619 про продовження процедури ліквідації банку на два роки до 04 жовтня 2019 року.

04 квітня 2019 року виконавчою дирекцією Фонду принято рішення №772, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації банку на один рік до 04 жовтня 2020 року.

Отже, на момент вирішення питання про забезпечення позову в цій справі зазначена вище процедура ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» триває.

При цьому, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним нормативно-правовим актом і має пріоритет перед іншими нормами законодавства під час запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації банків.

На підставі пункту 7 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається.

Частиною 4 статті 150 ЦПК України передбачено, зокрема, що не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Однак, судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі накладено арешт на нерухоме майно неплатоспроможного банку, що заборонено вимогами частини 4 статті 150 ЦПК України.

Зважаючи на те, що з дня початку процедури ліквідації банку втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження, зокрема, арешти, будь-яким майном (коштами) банку, а накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається, ухвала суду щодо накладення арешту та заборони вчинення будь-яких дій щодо спірного нерухомого майна не ґрунтується на вимогах закону і підлягає скасуванню.

Водночас, колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги банку щодо того, що суд мав повернути заяву про забезпечення позову як таку, що не відповідає вимогам частини 1 статті 151 ЦПК України, оскільки не містить пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову, адже обставин, що тягнуть за собою обов`язкове застосування зустрічного забезпечення, передбачених частиною 3 статті 154 ЦПК України, не встановлено, отже суд не мав підстав вимагати пропозицій щодо зустрічного забезпечення позову під час постановлення оскаржуваної ухвали.

Крім того, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про зустрічне забезпечення за наявності для цього передбачених законом підстав.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з аналізу обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчинення будь-яких дій щодо спірного майна, які можуть перешкодити позивачу користуватися ним, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується. Отже, заявлене банком в апеляційній скарзі клопотання щодо розподілу судових витрат є передчасним, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 24 липня 2019 року.