ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5059/19 Справа № 204/7141/18 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство юстиції України, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тримання в умовах, що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у період з 17 серпня 2012 року по 03 березня 2015 року він тримався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» - установі для тримання осіб під вартою, в якій були неналежні умови. Він стверджує, що умови тримання в установі суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно довідки Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 14.09.2018 року, у зазначеній установі позивач тримався в таких камерах: камера № 972, загальною площею 13,6 квадратних метрів, розрахована на 3 ув`язнених; камера № 958, загальною площею 14,7 квадратних метрів, розрахована на 3 ув`язнених; камера № 962, загальною площею 14,7 квадратних метрів, розрахована на 3 ув`язнених; камера № 956, загальною площею 14,5 квадратних метрів, розрахована па 3 ув`язнених; камера № 961, загальною площею 14,6 квадратних метрів, розрахована на 3 ув`язнених; камера № 952, загальною площею 14,5 квадратних метрів, розрахована на 3 ув`язнених; камера № 1030, загальною площею 13,6 квадратних метрів, розрахована на 5 ув`язнених; камера № 1002, загальною площею 14,5 квадратних метрів, розрахована на 5 ув`язнених; камера № 222, загальною площею 24,4 квадратних метрів, розрахована на 8 ув`язнених; камера № 315, загальною площею 24,4 квадратних метрів, розрахована на 8 ув`язнених; камера № 322, загальною площею 46,6 квадратних метрів, розрахована на 10 ув`язнених; камера № 307, загальною площею 58,5 квадратних метрів, розрахована на 22 ув`язнених; камера № 306, загальною площею 57,7 квадратних метрів, розрахована на 22 ув`язнених; камера № 819, загальною площею 14,6 квадратних метрів, розрахована на 3 ув`язнених.

Вищевказані камери не провітрювалися: вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала. При цьому, його співкамерники постійно палили цигарки, в результаті в камерах постійно стояли клуби тютюнового диму, і він змушений був бути пасивним курцем. Камери знаходились в антисанітарних умовах. Стіни покривала цвіль. В камерах мешкали миші, щури, клопи, воші, павуки, таргани. Незважаючи на неодноразові його скарги в усній і письмовій формах, ніяких заходів щодо їх виведення адміністрацією не було вжито. У камерах були відсутні необхідні санітарні зручності. Унітазна чаша не була обладнана зливним бачком, а слабий напір води не дозволяв змити нечистоти в каналізацію. Унітазна чаша була вмурована в кутку камери на узвишші 40 сантиметрів від рівня підлоги і нічим не відгороджена від житлової зони, до того ж, вона перебувала в 1 метрі від єдиного в камері стола, на якому вони змушені були харчуватися, в 70 сантиметрах від найближчого ліжка. Справляння природних потреб відбувалось на очах осіб, які перебували в камері, що змушувало користуватись туалетом як можна рідше. У камерах не було гарячої води, предмети першої необхідності та особистої гігієни, в тому числі туалетний папір, зубна щітка і паста, мило, не видавалися. Постільна білизна видавалась в дуже поганому стані і не змінювалась протягом перебування в слідчому ізоляторі. Простирадла і ковдри видавались в порваному вигляді, і всі в невипраних плямах. Від тривалого використання м`яка начинка матраців була ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяло використовувати матраци за їх призначенням. Харчування було погане, їжа була одноманітна. Якість її приготування була дуже низька, нерідко використовувались зіпсовані продукти. У зв`язку з цим, їжа була непридатною до вживання. Свіжі фрукти або овочі не видавались. Капуста, картопля, цибуля, морква, надавались в мінімальній кількості тільки в супах. М`ясо не видавалось. Риба надавалась, але не більше 30 грам на добу на одного ув`язненого. Позивачу, як і іншим ув`язненим його камери, надавалось право митися один раз на тиждень. При цьому, на прийняття душу відводилося - 15 хвилин. Санітарно-гігієнічні умови в душі були відсутні - на стінах був наліт невідомого походження. Неодноразові його усні скарги на вищевказані порушення умов утримання, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництва установи, були залишені без уваги, і не призвели до покращення умов тримання в установі. Отже, враховуючи вище наведені обставини, він вважає, що достатньо підстав для висновку, що умови тримання його в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» є такими, що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції, чим йому було спричинено моральну шкоду. Таку шкоду він оцінив в 240 000,00 гривень, яку просив стягнути з казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року в задоволенні позовної заяви відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що службові та посадові особи Державної установи виконання покарань є службовими особами державного органу виконавчої гілки влади, а відтак матеріальна та моральна шкода, яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою відповідно до ст.56 Конституції України. Крім того, апелянт зазначає, що Європейським судом з прав людини вже було констатовано неналежні умови утримання ув`язнених в ДУ "Дніпровська установа виконання покарань №4".

Представник Міністерства юстиції України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує рішення суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 17 серпня 2012 року по 03 березня 2015 року утримувався під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», що підтверджується листом Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 14.09.2018 року за № 3/15-К-169-18/К-182 (т.1, а.с.25).

Позивач вважає, що тримання його в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» було таким, що принижує його гідність, а поводження з ним таким, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з вказаним, позивач звернувся до суду і просив стягнути з казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, заподіяну у наслідок тримання в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції, яку (шкоду) він визначив в розмірі 240 000,00 гривень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, на які посилається позивач, визначені ст. 1174 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Оскільки Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4) за своєю організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом), а не державним органом, що унеможливлює застосування норм статті 1174 ЦК України, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що службові та посадові особи Державної установи виконання покарань є службовими особами державного органу виконавчої гілки влади, а відтак матеріальна та моральна шкода, яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою відповідно до ст.56 Конституції України, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічне положення закріплене також у ст.ст. 1173,1174 ЦК України, які закріплюють, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

До суб`єктів відповідальності згідно з нормою ст.ст. 1173,1174 ЦК України належать органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, їх виконавчі органи, посадові або службові особи вказаних державних органів. Основними ознаками органів державної влади є: органи держаної влади є складовою частиною апарату (механізму) держави, уповноважені на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями). Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади.

У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, судам роз`яснено, що норми ст. 56 Конституції України не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Згідно витягу з сайту Міністерства юстиції України - https://usr.minjust.gov.ua, Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (ідентифікаційний код юридичної особи 14316882) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом).

Державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин.

Отже, з аналізу вищевикладеного вбачається, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (попередня назва - Дніпропетровський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області), в умовах якої позивач тримався під вартою, та в умовах тримання в якій за твердженнями позивача йому було завдано моральної шкоди, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку, що норми ст. 56 Конституції України, та відповідно і ст.ст. 1173,1174 ЦК України, в даному випадку застосуванню не підлягають.

Посилання апеляційної скарги на те, що Європейським судом з прав людини вже було констатовано неналежні умови утримання ув`язнених в ДУ "Дніпровська установа виконання покарань № 4" та порушення ст.3 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт завдання через умови тримання під вартою у ДУ «ДУВП №4» позивачу моральної шкоди ним перед судом не доведено, як і не доведено, що його здоров`я чи життя під час тримання його під вартою в ДУ «ДУВП (№ 4)» перебувало під реальною загрозою, або що його здоров`я погіршилося, погіршився моральний стан, що спричинило порушення його конституційних прав та гарантій, які передбачені ст.3 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.

Окрім показань свідка ОСОБА_2 , який утримувався в тих самих камерах, позивач не посилався на інші докази в обґрунтування своїх вимог, однак згідно із ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова