Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 753/5827/16-ц

провадження № 61-25540св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Колесника О. М. від 04 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Борисової О. В., Ратнікової В. М., від 02 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 24 липня 2009 року він надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти у сумі 60 000 дол. США, з зобов`язанням повернути позичені кошти у строк до 24 липня 2014 року.

Крім того, у випадку невчасного виконання взятого на себе зобов`язання ОСОБА_2 зобов`язався сплатити йому одноразовий штраф у розмірі 100 % від неповернутої в строк суми, про що була складена відповідна розписка.

Отриману позику відповідач вчасно не повернув, а повернув її лише 10 грудня 2015 року. Також ОСОБА_2 сплатив йому 30 000 дол. США у рахунок одноразового штрафу за несвоєчасне повернення суму боргу, а решту - 30 000 дол. США зобов`язався сплатити до 01 лютого 2016 року, про що була складена відповідна розписка.

Однак взяті на себе зобов`язання ОСОБА_2 у визначений строк не виконав, другу частину штрафу у сумі 30 000 дол. США не сплатив.

У подальшому ОСОБА_1 подав заяву про зміну підстав позову, у якій посилався на те, що на момент укладання договору позики ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 та уклав договір позики в інтересах сім`ї, а тому у ОСОБА_3 виникли зобов`язання щодо повернення боргу як другого з подружжя.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суму боргу (другу частину штрафу) у розмірі 805 340,70 грн, що еквівалентно 30 000 дол. США станом на дату пред`явлення позову.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що жодних коштів у ОСОБА_1 ОСОБА_2 не позичав, а звернення до суду ОСОБА_1 є виключно зловживанням правом та намаганням вплинути на результати судового розгляду справи про поділ майна подружжя, сторонами якого є вона та ОСОБА_2 .

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просила визнати недійсним з моменту укладення договір позики, що посвідчений розпискою ОСОБА_2 , що датована 24 липня 2009 року, та розпискою від 10 грудня 2015 року, які фактично складені у лютому 2016 року, про позику в ОСОБА_1 60 000 дол. США безвідсотково на строк 5 років зі стягненням штрафу в розмірі 100 % суми позики, а також визнати відсутніми правовідносини за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 805 340 грн у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 10 грудня 2015 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що договір позики був укладений ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3 , а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів залишку одноразового штрафу у сумі, еквівалентній 30 000 дол. США, за несвоєчасне повернення суми боргу, отриманого ОСОБА_2 від ОСОБА_1 за борговою розпискою від 24 липня 2009 року на суму 60 000 дол. США.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому підстав для задоволення зустрічного позову немає.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В решті рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні вказаних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики ОСОБА_2 був укладений в інтересах сім`ї, а тому він не може створювати жодних обов`язків для ОСОБА_3 як другого з подружжя.

При цьому судом враховано, що позика отримана ОСОБА_2 24 липня 2009 року для купівлі та ремонту квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у той час як вказана квартира була придбана останнім на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2009 року, тобто до отримання позики. Також відсутні докази того, що отримані у позику кошти витрачені на ремонт у зазначеній квартирі.

Також суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що не може вважати розписку від 24 липня 2009 року і, як наслідок, розписку від 10 грудня 2015 року про обов`язок сплатити штраф за попередньою розпискою, спільним борговим зобов`язанням відповідачів, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору позики від 24 липня 2009 року, розписки від 10 грудня 2015 року недійсними та визнання відсутнім правовідносин за договором позики.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення в частині вирішення її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її позову, належним чином не перевірили її доводи про те, що жодних коштів у ОСОБА_1 ОСОБА_2 не позичав, а звернення до суду ОСОБА_1 є виключно зловживанням правом та намаганням вплинути на результати судового розгляду справи про поділ майна подружжя, сторонами якого є вона та ОСОБА_2 . При цьому суди не встановили дійсний час складання ОСОБА_2 розписок та не призначили відповідну експертизу.

Вказувала на те, що суди попередніх інстанцій, установивши, що оригінал розписки від 24 липня 2009 року відсутній, мали визнати відсутність правовідносин за договором позики.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03 червня 2019 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Кривцової Г. В. та суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 17 серпня 1996 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

24 липня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики, який оформлений розпискою, згідно з яким ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти у сумі 60 000 дол. США для купівлі та ремонту квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаною розпискою передбачено, що строк договору позики складає 5 років. ОСОБА_2 зобов`язався повернути позичені кошти у строк до 24 липня 2014 року. У випадку несвоєчасного виконання взятого на себе зобов`язання, ОСОБА_2 зобов`язався сплатити ОСОБА_1 одноразовий штраф у розмірі 100 % від неповернутої в строк суми.

10 грудня 2015 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 борг за розпискою від 24 липня 2009 року та сплатив 30 000 дол. США у рахунок одноразового штрафу за несвоєчасно повернуту суму боргу, а решту - 30 000 дол. США, зобов`язався сплатити до 01 лютого 2016 року, про що була складена відповідна розписка від 10 грудня 2015 року.

30 000 дол. США одноразового штрафу ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статті 203 ЦК України передбачений перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 09 грудня 2015 року у справі №6-849цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного нею правочину, вказаним договором не порушені її права, оскільки договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не створює жодних обов`язків для ОСОБА_3 як другого з подружжя, так як не був укладений в інтересах сім`ї.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржуються.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 травня 2017 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Кривцова Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник