Єдиний унікальний номер 235/1605/19 Номер провадження 22-ц/804/1880/19
Головуючий у 1-ій інстанції Бородавка К.П. Єдиний унікальний номер 235/1605/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1880/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М, Тимченко О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2019 року цивільну справу № 235/1605/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, (головуючий у 1 інстанції суддя Бородавка К.П.),

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 11.03.2013 року по 10.11.2018 року. Та наказом №190к від 12.11.2018 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажанням. Але в день звільнення відповідач в порушення вимог трудового законодавства не виплатив заборгованість по заробітній платі та остаточний розрахунок провів лише 26.02.2019 року. У зв`язку з чим просив стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.11.2018 року по 26.02.2019 року включно у розмірі 52019,78 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог. В обґрунтування зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставин справи та невірно застосовані норми матеріального права. Суд помилково застосував положення ч.1 ст.116 КЗпП України та зазначив, що в день звільнення позивач не працював та не з вимогою про розрахунок не звертався. Оскільки в день звільнення він перебував на роботі та особисто подав заяву про звільнення. Наказ про цілозмінний простій був виданий пізніше, ніж наказ про його звільнення. Отже, у відповідача не існувало перешкод для виконання обов`язку по виплаті всіх належних йому сум в день звільнення.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 липня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Згідно частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач з 11.03.2013 по 10.11.2018 працював на відокремленому підрозділі «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» електрослюсарем підземним дільниці ПР-1, таб. № 3212. Наказом № 190к від 12.11.2018 по ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугіллязвільнено». Звільнений на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 10 листопада 2018 року.

З табеля використання з дільниці ПР-1 за листопад 2018 року убачається, що 10.11.2018 року позивач не працював через цілозмінний простій.

Зі змісту наказу №2726 «Про оплату тарифної ставки» від 30.11.2018 року убачається, що по причині відсутності на роботі працівників (зокрема ОСОБА_1 ) у зв`язку з неприбуттям автобуса для доставки робітників на шахту для виконання своїх професійних обов`язків (вимушений простій) оплату періоду 09.11.2019 - 10.11.2019 року проводити в розмірі тарифної ставки.

Згідно довідки про нараховану та сплачену заробітну плату №59/02р від 18.02.2019 року на час звільнення 10.11.2018 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за серпень 2018 року у сумі 11904 грн. 73 коп., за вересень 2018 року - 12627 грн. 03 коп., за жовтень 2018 року - 17027 грн. 48 коп., за листопад 2018 року - 20821 грн. 62 коп. Та станом на 15.02.2019 року фактична сума боргу складає 17780 грн. 63 коп.

З виписки по картковому рахунку на ім`я позивача убачається, що сума заборгованості по заробітній платі була виплачена поступово, остаточний розрахунок проведено 26.02.2019 року.

Зазначені факти підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами по справі.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач в день звільнення не працював, вимоги про розрахунок до відповідача не пред`являв, а тому відсутні підстави для застосування положень ст.. 117 КЗпП України.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за змістом статті 117 КЗпП України відповідальність роботодавця за несвоєчасну виплату належних звільненому працівникові сум настає за умови наявності вини відповідача.

З матеріалів справи, а убачається, що ОСОБА_1 10 листопада 2018 року, тобто у день звільнення, не працював через цілозмінний простій. Це підтверджується наявними в матеріалах справи витягом табелю за листопад 2018 року, в якому ця дата не зазначена як робочій день, наказом №2726 «Про оплату тарифної ставки» від 30.11.2018 року та фактично не спростовується позивачем, якій при зверненні до суду зазначав, що 10 листопада 2018 року у зв`язку з неприбуттям автобуса для доставки робітників на шахту він своїх професійних обов`язків не виконував. Звернення позивача 10 листопада 2018 року до відділу кадрів із заявою про звільнення ні є робочим днем в розумінні ст. 116 КЗпП України.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що наказ №2726 «Про оплату тарифної ставки» видано 30.11.2018 року, тобто після звільнення, оскільки це не спростовує правових висновків суду, що в день звільнення позивач не працював. З виданим наказом останній погодився та не оскаржував.

Оскільки працівник в день звільнення не працював, то, враховуючі положення частини першої статті 116 КЗпП України, виплата нарахованих сум повинна бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим ним вимоги про розрахунок. Проте після звільнення з вимогою про розрахунок позивач не звертався.

Відповідно до ст..ст. 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог, але позивачем не надано будь-яких доказів направлення на адресу відповідача вимоги про остаточний розрахунок. Заява, в якій працівник просить звільнити його за власним бажанням, не є тотожною вимозі про розрахунок.

Отже, ураховуючи, що на час звернення до суду відповідач провів з позивачем остаточний розрахунок, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції що порушень норм КзПП України з боку відповідача немає, та підстави для відповідальності за затримку розрахунку при звільненні відсутні.

Решта доводів апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та є тотожними доводам викладеним у позовній заяві, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесене з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М.Біляєва

О.О.Тимченко