ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9966/18Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/605/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Ходюк К.М., представника позивача

ОСОБА_2 - адвоката Саламандри Г.М.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2019 року, постановлене суддею Вийванком О.М., у цивільній справі № 607/9966/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди, виселення та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди, виселення та стягнення коштів, в обґрунтування якого зазначила, що є власником квартири АДРЕСА_1 . 20.08.2016 року з відповідачем був укладений договір оренди вказаної жилої кімнати (квартири) терміном дії 12 місяців з моменту прийняття кімнати за актом прийому-передачі, а саме: з 20.08.2016 року до 19.08.2017 року та щомісячною сплатою орендної плати в розмірі 800 грн. У зв`язку з тим, що за закінченням строку дії договору відповідач продовжував проживати в даній квартирі й питання про її звільнення нею не ставилось, дія договору продовжувалась на такий самий строк. Починаючи з моменту вселення відповідачем не сплачувалась орендна плата за користування житлом, внаслідок чого станом на 20.08.2018 року утворилася заборгованість в сумі 22 400 грн. Враховуючи систематичну несплату відповідачем орендної плати, просила розірвати в судовому порядку укладений з ним договір оренди, стягнути заборгованість з орендної плати за 28 місяців проживання, що складає 22 400 грн. та виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2019 року позов задоволено. Розірвано договір оренди житлового приміщення від 20 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Виселено ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто зі ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 22 400,00 грн. та судові витрати в розмірі 1 473, 20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; ненаданням належної правової оцінки окремим обставинам справи; порушенням норм матеріального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом і ненадання належної правової оцінки тій обставині, що підставою вселення його в спірне житло, що мало місце 22.08.2014 року, був не договір оренди, укладений значно пізніше, а існуюча між ним та позивачем домовленість про звільнення ним квартири АДРЕСА_2 , право на приватизацію якої він мав, але не використав, для проживання сім`ї їх з позивачем спільного сина в обмін на придбання колишньою дружиною на його ім`я кімнати (квартири) в гуртожитку. Разом з тим, приватизувавши квартиру АДРЕСА_2 після того, як він був знятий у ній з реєстрації та вселений в квартиру АДРЕСА_1 , позивач звернулася з позовом про виселення його з гуртожитку по АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим він втратив і право на приватизацію квартири, наймачем якої до смерті був його батько, так і право на проживання в гуртожитку.

Звертає увагу на те, що квартира, з якої виселяє його позивач, є єдиним його житлом, а також - на безпідставність тверджень позивача щодо можливості його проживання в квартирі дружини ОСОБА_3 , оскільки шлюб з останньою розірвано 20.11.2018 року.

Вважає, що виселення його зі спірного житла порушуватиме вимоги ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до свого приватного та сімейного життя, а також - до житла, яке (право) охоплює як право займати житло, так і право не бути виселеним чи позбавленим житла.

У своєму відзиві, позивач відносно апеляційної скарги заперечила, вважаючи рішення суду законним і таким, що скасуванню не підлягає.

Наголошує, що жодних усних домовленостей про зняття відповідача з реєстрації в квартирі по АДРЕСА_2 взамін на придбання нею на його ім`я іншого житла між ними не було. Підставою добровільного зняття відповідача з реєстрації в квартирі по АДРЕСА_2 був факт тривалого (більше двадцяти років) не проживання його за вказаною адресою та не сплата комунальних платежів, а підставою вселення в належний їй на праві власності гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 був договір оренди, на час укладення якого ОСОБА_1 з нею не проживав, не був членом її сім`ї, а перебував у шлюбі з іншою жінкою. З урахуванням умов укладеного між ними договору оренди, який передбачає щомісячну сплату орендної плати в сумі 800 грн. та несплати такої впродовж усього періоду проживання в квартирі по АДРЕСА_1 , судом правомірно прийнято рішення про наявність передбачених п. 1 ч. 2 ст.825 ЦК України підстав для розірвання договору оренди, стягнення заборгованості з орендної плати та виселення відповідача з належного їй на праві власності житла, яке вона має намір використовувати для власного проживання.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ходюк К.М. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Саламандра Г.М. відносно апеляційної скарги заперечила з підстав, наведених у письмовому відзиві.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , яку вона придбала за договором купівлі-продажу, укладеним 22.08.2014 року (а.с. 9-11).

27 серпня 2014 року в даній квартирі було зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_1 (а.с. 55).

20 серпня 2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений договір оренди жилої кімнати № 30 площею 12,1 кв. м у будинку АДРЕСА_1 й того ж дня підписано акт передачі даного нерухомого майна в оренду (а.с. 12-13).

Згідно п.п. 1.2 Договору строк оренди кімнати з моменту її прийняття за актом прийому-передачі становить 12 місяців. За згодою сторін договором встановлюється плата за оренду квартири в розмірі 800 грн. на місяць, до складу якої включені пропорційно платежі на повне відновлення будинку, витрати на обслуговування й ремонт будинку й кімнати, витрати по оплаті комунальних і інших послуг.

Відповідно до п. 2.2.4 Договору плата за оренду вноситься не пізніше останнього дня кожного місяця.

Також, пунктом 5.2 Договору передбачена можливість розірвання такого за рішенням суду на вимогу орендодавця у разі невнесення орендарем плати за житло за 3 (три) місяці.

Орендна плата відповідачем ОСОБА_1 не сплачувалась з часу укладення договору оренди й станом на 20.12.2018 року заборгованість зі сплати такої складає 22 400 грн. (800 грн. х 28 місяців = 22 400 грн.).

Крім цього, за закінченням 12-місячного строку дії договору відповідач ОСОБА_1 продовжував користуватися квартирою, що була предметом оренди й позивач заперечень протягом місяця з часу закінчення строку дії договору не висловлювала.

27 березня 2018 року ОСОБА_2 отримала ордер № 12 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , виданий на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради № 219 від 21.03.2018 року. Дана квартира набута нею у спільну часткову з двома синами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в порядку приватизації; частка кожного зі співвласників складає 1/3 (а.с. 50-54).

Також, в ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що в період з 08.09.1987 року до 27.08.2014 року відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 в квартирі, наймачем якої до ІНФОРМАЦІЯ_1 (дня смерті) був його батько ОСОБА_6 , а в 1983 році зареєстрував шлюб з позивачем (а.с. 40, 45 на звор., 56).

Після розірвання шлюбу з позивачем, відповідач ОСОБА_1 , починаючи з 14.08.2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано 20.11.2018 року (а.с. 46 на звор., 48).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першим протоколом та протоколами № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР закріплено принцип непорушності права приватної власності, який передбачає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Способи захисту права власності закріплені в статтях 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За ст. 158 ЖК УРСР (в редакції, що діяла на момент укладення договору оренди кімнати) наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (ст. 162 ЖК УРСР).

Відповідно до положень ст. 168 ЖК Української РСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Згідно вимог ст. 169 ЖК УРСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

Договір найму житла укладається в письмовій формі (ст. 811 ЦК України).

Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму (ч. 3 ст. 815 ЦК України).

Відповідно до ч.ч 1,3 ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

За ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення ч. 1 ст. 816, положення ст. 818 та ст.ст. 822-824 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла наймач наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, при короткостроковому наймі - понад два рази (п. 1 ч. 2 ст. 825 ЦК України).

У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (ст.826 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , який не є членом сім`ї позивача, в порушення умов договору оренди не сплачував орендну плату більше 6 місяців (зокрема, починаючи з 20.08.2016 року), внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 22 400 грн., а відтак, - з наявності правових підстав для розірвання договору оренди житлового приміщення, строк якого поновлювався на той самий період в зв`язку з відсутністю заперечень позивача протягом місяця після закінчення строку дії договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають вимогам закону й зроблені на підставі наявних у справі доказів.

Так, з урахуванням відсутності в матеріалах справи доказів повідомлення наймодавцем не пізніше як за три місяці наймача про відмову від укладення договору на новий строк та з урахуванням продовження відповідача проживати в орендованому житлі, вірними є висновки суду першої інстанції про те, що з урахуванням вимог ч.2 ст. 822 ЦК України. 168 ЖК України договір оренди, починаючи з 20.08.2017 року, а в подальшому з 20.08.2018 року був укладений на таких самих умовах і на такий самий строк.

При цьому, доводи позовної заяви ОСОБА_2 в частині відсутності підстав вважати договір оренди укладеним на такий самий строк, починаючи з 20.08.2018 року, з посиланням на те, що мало місце її звернення з позовом до суду, що на її думку є доказом наявності заперечень наймача про відмову від укладення договору на новий строк, колегія суддів вважає безпідставними з урахуванням того, що по-перше, таке звернення мало місце поза межами встановленого законом тримісячного строку для попередження наймача про відмову від укладення договору оренди (зокрема, позовна заява зареєстрована 31.05.2018 року, в той час як встановлений законом тримісячний строк закінчувався 20.05.2018 року, а по-друге, вказані доводи суперечать змісту уточнених самим позивачем позовних вимог, в яких вона ставить питання про розірвання договору оренди та стягнення з відповідача орендної плати, в тому числі й за період з 20.08. до 20.12.2018 року.

Такими, що повністю відповідають вимогам п. 1 ч. 2 ст. 825 ЦК України є й висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для розірвання договору оренди між сторонами з урахуванням того, що відповідачем не спростовано доводи позивача в частині належного виконання умов договору оренди, що стосуються своєчасного внесення ним орендної плати за період з 20.08.2016 року до 20.12.2018 року.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 826 ЦК України, 169 ЖК України погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції в частині наявності підстав для виселення відповідача з займаного ним житлового приміщення без надання йому іншого житла.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неврахування судом і ненадання належної правової оцінки тій обставині, що підставою вселення його в спірне житло 22.08.2014 року був не договір оренди, укладений значно пізніше, а існуюча між ним та позивачем домовленість про звільнення ним квартири АДРЕСА_2 , право на приватизацію якої він мав, але не використав, для проживання сім`ї їх з позивачем спільного сина в обмін на придбання колишньою дружиною на його ім`я кімнати (квартири) в гуртожитку, як підстави для скасування прийнятого в справі рішення, колегія суддів до уваги не приймає, як таких, що не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги позивача в частині ненадання судом належної правової оцінки й втраті ним права на житло з посиланням на те, що внаслідок недобросовісних дій з боку позивача він втратив право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , яке мав у силу вимог закону з підстав, що тривалий час був зареєстрований у ній і основним наймачем даної квартири був до дня своєї смерті його батько, оскільки з підстав, що вказані доводи не стосуються предмету судового розгляду, яким не є оспорення відповідачем законності приватизації позивачем і членами її сім`ї цієї квартири з вищевказаних підстав і позбавлення його у зв`язку з цим права на житло.

З урахуванням того, що правовою підставою проживання відповідача за адресою АДРЕСА_1 був договір оренди, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині неврахування судом, що квартира, з якої виселяє його позивач, є єдиним його житлом та в частині безпідставності тверджень позивача щодо можливості його проживання в квартирі дружини ОСОБА_3 з посиланням на розірвання з останньою шлюбних відносин на увагу колегії суду не заслуговують, як такі, що не мають жодного правового значення для вирішення даного спору.

Безпідставними колегія суддів вважає й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині неврахування судом вимог ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до свого приватного та сімейного життя, а також - до житла, яке (право) охоплює як право займати житло, так і право не бути виселеним чи позбавленим житла та практики Європейського Суду з прав людини в справі "Кривіцький і Кривіцька проти України", оскільки, по-перше, ст. 8 Конвенції, зокрема ч. 2 даної статті, регулює питання втручання органів державної влади у здійснення цього права, що не підтверджується наявними в справі обставинами, а не конкретних фізичних осіб, якими є позивач і відповідач у даній справі, та які самі вирішували наявність у них передбачених законом підстав для проживання чи не проживання в тому чи іншому житловому приміщенні; а по-друге, обставини в справі "Кривіцький та Кривіцька" проти України суттєво відрізняються від обставин, встановлених судом у даній справі (зокрема, у першому випадку мав місце факт постійної прописки заявників у квартирі власника, в той час, як у даній справі ОСОБА_1 , перебуваючи з 2003 року в шлюбі з іншою жінкою і не будучи членом сім`ї позивача, починаючи з 2016 року проживав у квартирі колишньої дружини за строковим договором оренди укладеним на 12 місяців, дія якого двічі продовжувалась на той самий строк; у першому випадку мало місце втручання органу державної влади в особі державної податкової інспекції, яка з метою захисту права власності звернулася до суду з позовом про виселення Кривіцьких з домоволодіння, яке вони займали, в той час як у даній справі спір існує між двома фізичними особами; у першому випадку заявники постійно проживали в спірному домоволодінні, в той час як у даній справі позивач, починаючи з 2003 року і до листопада 2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, з якою проживав тривалий час (більше 20 років), допоки їх стосунки не погіршились; у першому випадку заявники Кривіцькі зверталися до ДПІ про заміну їх виселення грошовою компенсацією, однак таке звернення органом державної влади було проігноровано, в той час як в даній справі відповідач ОСОБА_1 не довівши належними, допустимими та достатніми доказами наявності у нього іншої, ніж зазначено позивачем підстави для проживання в спірному житлі (придбання такого позивачем особисто для нього взамін на відмову від приватизації квартири по АДРЕСА_2 ) поряд з цим допустив невиконання обов`язків зі сплати щомісячних платежів за договором оренди на загальну суму 22 400 грн.; у першому випадку органи державної влади вимагали звільнення квартири заявниками з метою отримання доходу. А в даній справі - позивач бажає звільнення належної їй на праві власності квартири відповідачем з підстав необхідності їй такої для власного проживання тощо.

На думку колегії суддів, з урахуванням не доведеності відповідачем ОСОБА_1 наявності у нього передбаченого законом права постійного зайняття належного на праві власності позивачу житла по АДРЕСА_1 не може вважатися дотриманням принципу пропорційності, що забезпечує розумний баланс між інтересами сторін у справі надання відповідачу права на проживання в квартирі АДРЕСА_1 за рахунок позбавлення судом позивача прав власника квартири, оскільки в даному випадку матиме місце порушення вимог ст. 1 Конвенції, що передбачає захист права власності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги те, що доводи апеляційної скарги висновків суду, викладених у рішенні не спростовують, рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1, 390 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2019 року - залишити без змін.

Судовий збір покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інтсанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 23 липня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи