Справа № 438/690/17 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/1702/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.,

адвоката Карпінець В.Ю. - представника позивачки ОСОБА_1 ,

адвоката Петруняк О.Б. - представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 15 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Кучеренко Тетяна Олександрівна, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , укладений 06.10.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Кучеренко Т.О., зареєстрований в реєстрі № 431 (в подальшому - „спірна квартира" і „договір дарування"), і скасувати реєстрацію права власності на 2/3 спірної квартири за ОСОБА_2 , номер реєстрації прав власності на нерухоме майно 431, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати у справі.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивачка в спірній квартирі проживає з 1979 року. Цю квартиру отримав чоловік позивачки, ОСОБА_3 , який помер в 2015 році. В шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_4 , 1971 р.н., та дочка ОСОБА_5 , 1973 р.н. В 1991 році дочка ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_2 (відповідач у справі), але згодом була позбавлена щодо нього батьківських прав. На даний час дочка ОСОБА_5 проживає в АДРЕСА_2, у неї четверо дітей. Син ОСОБА_4 із сім`єю вже давно живе окремо від позивачки, в тому числі - тривалий час за кордоном. У листопаді 1998 року рішенням Бориславського міськвиконкому позивачку було призначено опікуном на той час неповнолітнього ОСОБА_2 , якого вона разом з чоловіком ОСОБА_3 виховували до повноліття.

Після одруження у 2013 році внук ОСОБА_2 змінився і практично всю свою увагу віддавав своїй сім`ї. Через шість місяців після смерті її чоловіка внук повідомив позивачку про те, що треба зняти з рахунку «Ощадбанку» пенсію її покійного чоловіка, але для цього вона повинна підписати довіреність на його дружину ОСОБА_6 , що вона і зробила. Тоді вона і гадки не мала, що внук ОСОБА_2 за допомогою цієї довіреності оформляв спадщину (частку) її покійного чоловіка на позивачку, укладав від її імені й інші угоди. Зі слів внука позивачка розуміла, що поки не перепише на нього свою частку квартири, він не буде допомагати їй, не буде платити комунальні послуги тощо. У вересні 2017 року стан здоров`я позивачки погіршився і вона була госпіталізованою до Центральної міської лікарні. Внук ОСОБА_2 рідно приходив до неї, а поруч з нею була 13-річна внучка ОСОБА_1 .

Після повернення в жовтні 2017 року позивачки з лікарні додому прийшла нотаріус, яка принесла якісь документи. Позивачка стверджує, що не пам`ятає дати підписання цих документів, які вона підписувала лежачи у ліжку; що їй не зачитували їх зміст і що свідком такого підписання була її сусідка ОСОБА_7. Пам`ятає, як нотаріус сказала внуку ОСОБА_2 , що він повинен доглядати її до кінця її життя. За позивачем продовжували доглядати в будні дні сусіди, а на вихідні приїжджала внучка ОСОБА_1 . Поступово стан її здоров`я покращувався, вона почала підніматися з ліжка. Чим краще ставало позивачці, тим гірше до неї відносився внук ОСОБА_2 (відповідач у справі) та його дружина ОСОБА_6 .

Стверджує, що із договором дарування позивачка ознайомилася лише в червні 2017 року.

Також стверджує, що укладення даного договору не відповідало її внутрішній волі, було пов`язане з необхідністю отримати піклування та догляд, супроводжувалося складними для неї життєвими обставинами. Під час підписання договору вважала, що забезпечує собі гарантію догляду, тобто - укладає договір довічного утримання взамін належного їй нерухомого майна.

Не зважаючи на те, що у її власності перебуває й інше житлове приміщення (житловий будинок, 1934 року побудови в АДРЕСА_2 ), позивач ніколи не мала наміру там проживати, оскільки є інвалідом 1 групи загального захворювання, що стверджується довідкою МСЕК від 30 червня 2017року, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду.

Позивачка стверджувала, що укладаючи спірний договір дарування вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто - щодо правової природи цього правочину, а тому цей правочин слід визнати недійсним (а.с. 1-4, 77-80).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (а.с. 131-141).

Дане рішення оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Зазаначене у рішенні суду, що позивачка подала до суду даний позов лише через те, що відповідач зі своєю дружиною вигнав з квартири її внучку ОСОБА_1 та сусідів, вважає таким, що не відповідає дійсності, оскільки насправді підставою для звернення до суду стало те, що вона не отримала від відповідача обіцяного догляду, який відібрав від неї ключі від спірної квартири, закривав її одну на цілий день у квартирі і сусіди через балкон передавали їй їжу та ліки, що і стало причиною того, що за її скаргами було відкрито кримінальне провадження.

Наполягає на тому, що при укладенні договору вона помилялася щодо істотних його умов, оскільки щойно повернулася у тяжкому стані з хірургічного відділення.

Стверджує, що покази свідків в оскаржуваному рішенні „перефразовані, записані так, як їх описала представник відповідача, відмінні від тих показів, які свідки давали в судовому засіданні під присягою".

Вважає неправомірним посилання суду на те, що крім часток у спірній квартирі позивачка має у власності ще й цілий житловий будинок у селі Уріж Дрогобицького району Львівської області, а також вважає, що суд не дав належної оцінки доказам про технічний стан цього будинку та наявним у ньому житлово-побутових умовах, які унеможливлюють її, як особи з інвалідністю 1 групи, проживання у цьому будинку.

Вважає, що суд неправомірно відкинув правові висновки Верховного Суду України в аналогічних спорах та викладені у цілому ряді ухвалених ним постанов (а.с. 147-154).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як вбачається зі змісту Заяви про уточнення та доповнення позовної заяви про визнання договору дарування недійсним, позивачка Договір дарування просила визнати недійсним з підстав, що передбачені статтею 229 ЦК України, тобто - як такий, що вчинений під впливом помилки (а.с. 77-80)

Відповідно до ст. ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Разом із тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину.

Договір дарування, що оспорюється, посвідчувала приватний нотаріус Кучеренко Т.О., яка (як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення) в суді першої інстанції давала свої пояснення, згідно яких вона позов ОСОБА_1 вважає безпідставним та таким, що до задоволення не підлягає, оскільки вона давно знайома з позивачкою, яка неодноразово консультувалася у неї, як у приватного нотаріуса, та укладала різні правочини, які посвідчувалися нею. Зокрема, у травні 2014 року вона посвідчувала довіреність ОСОБА_1 , якою остання уповноважувала свого чоловіка подарувати належні їм частки у спірній квартирі внуку - відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 51).

До суду апеляційної інстанції приватний нотаріус Кучеренко Т.О., як третя особа по справі, також подала письмовий Відзив на апеляційну скаргу, у якому вона стверджує про надуманість доводів, як позовної заяви, так і апеляційної скарги, про те, що на час підписання Договору дарування позивачка помилялася щодо природи правочину, вважаючи його не договором дарування, а договором довічного утримання (а.с. 171-173).

В той же час, ні позовна заява ОСОБА_1 , ні її апеляційна скарга не містять доводів щодо яких саме умов договору дарування вона помилялася та якими доказами це підтверджується.

Натомість, абсолютну більшість доводів, як позовної заяви, так і апеляційної скарги, становлять доводи стосовно того, що після укладення договору дарування, який оспорюється позивачкою, відповідач ОСОБА_2 (обдарований) та його дружина змінили своє становище до позивачки, що (однак) не може бути правовою підставою для визнання недійсним договору дарування з підстав помилки, яка (помилка щодо обставин правочину) мала існувати саме на момент вчинення такого правочину.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бориславського міського суду Львівської області від 15 травня 2018 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 29 липня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.