Справа № 415/5311/18
Провадження № 22-ц/810/449/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря Сінько А.І.

заявника ОСОБА_3,

учасники справи: заявник - ОСОБА_3 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження,

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 травня 2019 року, ухваленого Лисичанським міським судом у складі: судді Фастовця В.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року заявник ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з початку 1990 року заявник почав проживати в м. Привілля Луганської області, на той час Української Радянської Соціалістичної Республіки СРСР. В травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в Лисичанський міський відділ державної міграційної служби України в Луганській області для оформлення громадянства України, але йому 31.05.2018 року надали письмову відповідь про необхідність надання документів на підтвердження факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року.

Оскільки встановлення факту постійного проживання має юридичне значення для отримання громадянства заявником ОСОБА_3 , просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р. включно.

Заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Луганській області заперечувало проти задоволення заяви, оскільки факт проживання ОСОБА_3 станом на 24.08.1991 року на території України спростовується його паспортом, в якому наявна реєстрація з 03.02.1976 року по 10.11.1997 року у Ростовській області; відомості у наданій заявником довідці про його проживання з 1990 року є непідтвердженими та суперечать іншим доказам по справі; заявнику як громадянину РФ було видано тимчасову посвідку терміном дії до 27.06.2005 року і з питань її подовження заявник до компетентних органів не звертався.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 08 травня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовлено, виходячи з недоведеності заявником факту його постійного проживання на території України у вказаний період.

Не погодившись з вказаним рішенням, заявник ОСОБА_3 08 травня 2019 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити його вимоги.

На апеляційну скаргу заявника надійшов відзив від Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, в якому зазначено, що заявником не наведено жодних підстав для скасування вищезазначеного рішення суду, тобто рішення є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню, оскільки позиція заявника є незаконною, неправомірною, необґрунтованою та надуманою, у зв`язку з чим вважає, що скаржник не надав жодних доказів, свою позицію обґрунтовує лише особистими емоціями і припущеннями.

Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2019 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії - Кострицький В.В., Луганська В.М.

Апеляційне провадження по справі було відкрито 04 червня 2019 року, ухвалою суду від 14 червня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду на 23 липня 2019 року об 11-30.

У судовому засіданні заявник підтримав доводи своєї скарги.

Представник Управління Державної міграційної служби України в Луганській області заперечував проти задоволення скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Належність та набуття громадянства України встановлюється відповідно до Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1992 року.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_3 як на підставу такого звернення посилався на вимогу Лисичанського міського відділу державної міграційної служби України у Луганській області надання документів на підтвердження факту його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, отже, на необхідність відповідного рішення суду для отримання ним громадянства України.

Оскільки доказів тимчасової реєстрації заявника ОСОБА_3 на території України немає, то предметом доказування по теперішній справі з огляду на вимоги законодавства, що регулює виниклі правовідносини, є факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в травні 2018 р. заявник звернувся до Лисичанського міського відділу державної міграційної служби України в Луганській області для оформлення громадянства України, і 31.05.2018 р. йому надали письмову відповідь про необхідність надання документів на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_3 на території України до 24.08.1991 р. (а.с. 6).

З трудової книжки на ім`я заявника, вбачається, що ОСОБА_3 з 16 січня 1989 р. працював на заводі «Калітвасельмаш», що у м. Біла Калітва Ростовської області РРФСР, зокрема з 01 серпня 1991 р. по 06 квітня 1994 р. - фрезерувальником у механічному цеху. Звільнився з підприємства 29 жовтня 1996 р. і влаштувався на роботу у м. Лисичанськ на шахту ім. Г. Капустіна тільки 09 лютого 1998 р (а.с. 38-43).

Згідно паспорту громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік, виданого Відділом внутрішній справ Першотравневого райвиконкому м. Ростову-на-Дону 07 квітня 1978 року на ім`я заявника ОСОБА_3 останній перебував на реєстраційному обліку у м. Біла Калітва, звідки знявся з реєстраційного обліку 10 листопада 1997 р. (а.с. 19).

Інших документів про постійне чи тимчасове проживання або реєстрацію на території України, або про реєстрацію на території України свого паспорту на той час, заявником не надано.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання на території України, суд першої інстанції виходив з ненадання заявником на виконання вимог ст. 81 ЦПК України про обов`язок доведеності своїх вимог з урахуванням визначених для справ окремого провадження особливостей достатніх доказів, оскільки з 01 серпня 1991 року до 06 квітня 1994 р. той працював у м. Біла Калітва Ростовської області РРФСР, звідки звільнився 29 жовтня 1996 року і влаштувався на роботу на шахту ім. Г. Капустіна тільки 09 лютого 1998 року, з реєстраційного обліку у м. Біла Калітва він знявся 10 листопада 1997 року, а свідок ОСОБА_5 не назвав точного року, з якого він є сусідом заявника.

Вказані висновки суду доводи апеляційної скарги, які зводяться до неправильної оцінки судом наданих заявником доказів, не спростовують.

Так, не заслуговує на увагу як не підтверджений належними доказами довід скарги про те, що запис в трудовій книжці заявника про його працевлаштування станом на 24 серпня 1991 року у Російській Федерації не свідчить, що на момент проголошення незалежності України заявник не перебував в Україні, а свідчить лише про факт такого працевлаштування, оскільки заявник брав безоплатні відпустки. Посилання скаржника на неможливість надання таких доказів з огляду на те, що він має лише паспорт громадянина СРСР, згідно якого не може виїхати з України, є неспроможними, оскільки вказані докази можливо отримати поштою без особистого виїзду заявника за межі України.

Не спростовують правильних висновків суду і доводи скарги про доведеність вимог ОСОБА_3 за допомогою пояснень свідка та довідки з місця проживання, оскільки з довідки, виданої Виконавчим комітетом Привільської міської ради Луганської області від 02.07.2018 року (а.с. 5), вбачається, що заявник проживав за адресою: АДРЕСА_1 , з 1990 року (по який час, постійно чи тимчасово не вказано) із посиланням на сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у той час, коли відомості про постійне проживання вказаних осіб станом на 24 серпня 1991 року за вказаними адресами відсутні.

Безперервність проживання заявника на території України у спірний період не підтверджено і свідком ОСОБА_5 , а лише зазначено, що знає ОСОБА_3 як сусіда без зазначення точного часу - з 1991-1992 року.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що позивач не довів факту свого постійного проживання на території України у вказаний ним період, а отже передбачені Законом України «Про громадянство України» підстави для задоволення його заяви відсутні.

Саме таких висновків у разі недоведеності обґрунтованості своїх вимог заявником при встановленні факту постійного проживання на території України для отримання громадянства України дійшов Верховний суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 липня 2019 року (справа № 469/1345/16-ц).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 24 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: