ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2493/19 Справа № 206/1819/18 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк,

на заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2018 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Заочним рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк просить скасувати заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року по справі №206/1819/18 та ухвалити нове, яким позов АТ КБ ПриватБанк задовольнити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк на заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 (позичальник), підписав заяву № б/н від 10.09.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.46).

21 січня 2017 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до 8 ДДНК з претензією кредитора, на підставі якої була відкрита спадкова справа № 89/2017, а також, 04.10.2017 року (згідно поштового штампу) звернувся до відповідача, як до спадкоємця, з листом-претензією щодо сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2 (а.с.47-54).

Про відкриття спадкової справи банк дізнався 17.02.2017 року, згідно вхідного штампу, проставленого на листі 8 ДДНК, яка повідомила, що спадкова справа була відкрита на підставі претензії кредитора (а.с.50).

Як встановлено судом першої інстанції, із копії спадкової справи, наданої Восьмою дніпровською нотаріальною конторою, ОСОБА_3 відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 на користь його дружини ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших спадкоємців за законом немає. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Відсутні данні про наявність майна у спадкодавця, яке підлягає спадкуванню (а.с.80-91).

Жодних доказів на підтвердження наявності у позичальника майна ПАТ КБ ПриватБанк не надано.

З копії паспорту позичальника ОСОБА_2 вбачається, що останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.44).

За цією ж адресою зареєстрована ОСОБА_1 , яка згідно відмітки у паспорті є дружиною померлого (а.с.45).

Відповідно до довідки Відділу адресно-довідкового підрозділу ГУДМСУ в Дніпропетровській області від 11 квітня 2018 року, що надійшла до суду 17 квітня 2018 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 27.03.2003 року (а.с.66).

На підтвердження заборгованості позичальника ПАТ КБ ПриватБанк надано розрахунок заборгованості, який містить обчислення до 23.11.2017 року, тобто більше року після смерті позичальника (а.с.5-8).

Доказів того, що на момент смерті ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 10.09.2012 року становить 12580,65грн. суду не надано і суперечить наданому розрахунку позивача.

Згідно розрахунку заборгованості остання сплата на погашення платежу за угодою мала місце 10.02.2017 року.

Нормою статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Частиною другою статті 1220 ЦК України встановлено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини, визначені у частинах 3, 4 статті 1268 , статті 1269 ЦК України.

Так, згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Судом першої інстанції встановлено, що дійсно відповідач ОСОБА_1 є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 в силу ст. 1268 ЦК України.

Отже, відповідач прийняла після смерті спадкодавця/позичальника всі права (на рухоме/нерухоме, та інше), тобто набула обов`язку щодо задоволення вимог кредитора.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутні данні про наявність майна у спадкодавця, яке підлягає спадкуванню, адже саме в межах вартості цього майна відповідають спадкоємці за боргами спадкодавця, якщо відмовляться сплатити борг одноразовим платежем, як це передбачено ч. 2 ст. 1282 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено, яке спадкове майно (рухоме чи нерухоме) залишилось після смерті померлого позичальника, його вартість, та чи покриває вартість спадкового майна розмір заборгованості спадкодавця, не заслуговують на увагу, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою, представництво інтересів якого в суді здійснювали особи, які мають юридичну освіту, що передбачає знання ними своїх прав та обов`язків у цивільному процесі, якими вони користуються на власний розсуд. Суд, дотримуючись принципу диспозитивності розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, що позбавляє його за власною ініціативою збирати докази. Обов`язок доведення обставин на які особа посилається, як на підставу своїх вимог покладається саме на цю особу.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено, чи мав позичальник рухоме майно, наприклад автомобіль, то вони є безпідставними з огляду на те, що відповідно до ст. 81 ЦПК України обов`язок доведення обставин по справі покладений на сторони, а не на суд.

Крім того, позивачем взагалі не обґрунтовано в чому саме полягає неможливість отримання ним доказів або складнощі в їх отриманні, оскільки з 06 жовтня 2015 року на підставі постанови КМ України №786 від 30.09.2015 року «Про деякі питання про надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» відкрито доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Інформація з Державного реєстру прав у паперовій формі надається за заявою особи, яка бажає отримати таку інформацію, або уповноваженої нею особи шляхом звернення до органу державної реєстрації прав або нотаріуса. Інформація з Державного реєстру прав в електронній формі надається через офіційний веб-сайт Мін`юсту.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова