Дата документу 20.06.2019
Справа № 334/4270/16-ц
Провадження № 2/334/153/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року позивач в особі ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором № ZPS0GL00000085 від 03 вересня 2007 року, в якому вказує, що відповідач отримав кредит у розмірі 31687,50 доларів США.

Так, умовами Договору № ZPS0GL00000085 від 03 вересня 2007 року визначено, що банк надає клієнту строковий кредит у сумі 31687,50 доларів США на строк до 01.09.2007 р. включно в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлені у заяві та Умовах строки. Погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 445,31 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Згідно договору, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач повинен сплатити банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі н амісяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Договору.

Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, договір не є розірваним чи припиненим.

Станом на 30.06.2016 року відповідач має заборгованість у розмірі 12754,48 доларів США, яка складається з:9594,33 доларів США заборгованість за кредитом4 1750,40 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 180,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 612,81 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи, відповідно до договору 10,06 доларів США штраф (фіксована частина); 606,88 доларів США штраф (процентна складова).

Виходячи з наведеного Позивач вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь банку суму заборгованості у сумі 12754,48 доларів США, що за курсом 24,85 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.06.2016 року складає 316948,76 грн. за кредитним договором № ZPS0GL00000085 від 03 вересня 2007 року та судові витрати.

30 вересня 2017 року відповідач надав до суду заперечення на позовну заяву, в якому вказує про суттєве завищення позовних вимог, виходячи з наступного. Афанасьєва зазначає, що одночасне накладення пені і штрафу є недопустимим, оскільки, відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Оскільки штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, то одночасне їх застосування за одне й теж порушення строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є порушенням норм Конституції, а отже відповідно до вимог законодавства підлягає стягненню лише пеня, строки стягнення якої сплили. Відповідач просить застосувати позовну давність щодо строків стягнення пені та вважає за можливе стягнути пеню за період з 04.07.2015 року по 30.06.2016 рік у сумі 585,69 Доларів США.. Відносно сум, які підлягають стягненню, відповідач пояснила, що за період кредитних зобов`язань здійснювала часткове погашення кредиту, сплачувала проценти за користування кредитними коштами та винагороду за надання фінансового інструменту (комісію). Окрім цього, відповідачка просить визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договорі від 03.09.2007 року щодо обов`язку сплачувати щомісяця винагороду за надання вищевказаної комісії розмірі суми 0,04% від суми виданого кредиту, оскільки у договорі не зазначено за які саме послуги за надання фінансового інструмента їй надаються. При цьому відповідач зауважує, що нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, є незаконним. У зв`язку з цією обставиною, відповідач просить зарахувати виплачені нею 4227,13 доларів США як винагороду за надання фінансового інструмента в рахунок погашення заборгованості по сплаті пені, процентів за користування кредитом та основної суми боргу, та стягнути з неї заборгованість за кредитним договором у розмірі 7703,09 доларів США.

Того ж дня, відповідачкою подано зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору частково недійсним, в якій просить визнати недійсним пункт 7.1 Кредитного договору №№ ZPS0GL00000085 від 03 вересня 2007 року щодо обов`язку сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,04% від суми виданого кредиту, посилаючись на аналогічні обставини, викладені у запереченні на позов. Відповідач посилається на заборону банків вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, що встановлено у п. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»

19 червня 2018 року відповідачем надано відзив на позовну заяву з викладеними обставинами, які є аналогічними щодо обставин, визначених у запереченні на позов від 30 вересня 2017 року.

11 березня 2019 року та 14 березня 2019 року відповідачка надіслала на адресу зустрічну позовну заяву та уточнену зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору частково недійсним з аналогічними обставинами, які були викладені у зустрічному позову від 30 вересня 2017 року.

14 березня 2019 року Афанасьєва ОСОБА_2 надала до суду уточнений відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості за договором, відповідно до якої просить суд відмовити у задоволені позовних вимог та застосувати наслідки закінчення строків позовної давності для вимог позивача, виходячи з наступного. 10 грудня 2009 року позивач направив на адресу відповідача досудову вимогу за вих. , відповідно до якої він вимагав повернути суму кредиту у повному обсязі разом з нарахованими відсотками, комісією та штрафними санкціями в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення, у зв`язку з чим позивач змінив терміни повернення кредиту, а сам кредитний договір припинив свою дію з моменту направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 10.12.2009 рік сума заборгованості склала у сукупному розмірі 25542,65 доларів США. З 10.12.2009 року по 06.03.2015 року відповідачкою в добровільному порядку було сплачено 31779,11 доларів США, що перевищує суму заборгованості.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та розгляд справи повідомлений належним чином. Клопотання, заперечення на адресу суду не надіслав.

Відповідачка у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просить позовні вимоги позивача залишити без розгляду у зв`язку із систематичною неявкою останнього без поважних причин.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що первісний позов підлягає залишенню без розгляду з наступних підстав.

30.03.2017 року, 30.05.2018 року, 13.09.2018 року при розгляді цивільної справи фіксування судового процесу не здійснювалось у зв`язку з неявкою у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

16.04.2019 року при розгляді цивільної справи за участю представника відповідача ОСОБА_3 судом ухвалено відкласти розгляд справи у зв`язку з неявкою позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з повторною неявкою представника позивача в судове засідання без поважних причин, суд дійшов до висновку залишити позов без розгляду.

Щодо зустрічного позову, суд вирішив наступне.

Судом встановлено, що 03.09.2007 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_1 підписано договір № ZPS0GL00000085, відповідно до якого сторони домовились про відкриття кредитного рахунку № НОМЕР_1 , а саме: ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу споживчий кредит під заставу нерухомого майна у розмірі 31687,50 доларів США на строк з 03.09.2007 року до 01.09.2007 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а також винагороди за надання фінансового інструменту (комісія) у розмірі суми 0,04% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (п.7.1 Договору).

З розрахунку заборгованості за договором № ZPS0GL00000085 від 03.09.2007 року станом на 30.06.2016 року вбачається, що за вказаний період Банк щомісяця нараховував комісію в розмірі 12 доларів США, загальна сума якої склала 4407 доларів США. За вказаний період позивачкою періодично сплачувалась вказана комісія, сума сплати якої склала 4227, 13 доларів США.

Відповідачка у зустрічному позові заявляє, що зазначений у кредитному договорі обов`язок сплачувати додаткову комісію (винагороди за надання фінансового інструменту) в сумі 12 доларів США щомісяця є таким, що суперечить нормам діючого законодавства та є несправедливою умовою договору щодо споживача, а тому є недійсним з моменту його укладання.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства.

Частина 1 статті 1054 Цивільного Кодексу України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 03 вересня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Вищевказані норми дають підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. З ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, встановивши в кредитному договорі обов`язок позичальника щодо сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструмента за обслуговування кредиту (комісії), Банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказане надання фінансового інструмента (комісії) надаються ОСОБА_1 . При цьому нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, є незаконним.

Висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 16 листопада 2016 року, за наслідками розгляду справи №6-1746цс16.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Отже, суд вважає за доцільне визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору № ZРS0GL00000085 від 03.09.2007 року щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісяця винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,04 % від суми виданого кредиту.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність залишення первісного позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання, а зустрічний позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним задовольнити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 526-530, 611, 612, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст.4, 13, 76, 81, 257, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без розгляду.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним задовольнити.

Пункт 7.1 кредитного договору № ZРS0GL00000085, укладений 03.09.2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісяця винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,04 % від суми виданого кредиту визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Гнатюк