ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8897/18

Головуючий у першій інстанції - Яременко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/775/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Лакізи Г.П.,

суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго",

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Яременко І.В. від 05 березня 2019 року (повний текст рішення складений 11 березня 2019 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

18.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Запоріжжяобленерго» з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 14651,21 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2018 по 17.12.2018 року в розмірі 23996,96 грн. (виходячи з середньоденного заробітку 172 грн.64 коп. за 139 робочих днів), та моральної шкоди у розмірі 50000 грн., а всього 88648,17 грн..

Позовні вимоги мотивовані тим, що з квітня 2007 року по 31 травня 2018 року ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, і була звільнена за ч.3 ст. 38 КЗпП України - у зв`язку з невиконанням власником, або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. При звільненні позивачу не була виплачена нарахована, їй заробітна плата в сумі 14651 грн. 21 коп.

Обґрунтовуючи завдання моральної шкоди, ОСОБА_1 вказувала, що вона є особою з інвалідністю 3-ї групи, після звільнення проходила лікування по санаторно-курортній путівці для осіб із захворюванням нервової системи внаслідок порушення відповідачем її законних прав на своєчасне отримання заробітної плати, що спричинило їй душевних страждань.

Після уточнення розміру сум належних виплат на момент розгляду справи судом першої інстанції, позивач остаточно просила стягнути з відповідача на її користь залишок заборгованості по заробітній платі в розмірі 6905,52 грн. (оскільки на день розгляду справи відповідачем було виплачено частину суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 7745,69 грн.), стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 05.03.2019 року в сумі 32974,24 грн. з розрахунку: 172,64 грн. (середньоденний заробіток) за 191 робочий день, стягнути моральну шкоду в розмірі 50000 грн., а всього стягнути 89879,76 грн. (а.с.74)

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 05 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 6905 грн. 52 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32974грн.24коп., та у відшкодування моральної шкоди 5000 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» в дохід держави 775грн.28 коп. судового збору.

У квітні 2019 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» звернулось до Чернігівського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. і ухвалити в цій частині нове рішення, зменшивши розмір моральної шкоди до розміру середньомісячної заробітної плати позивача, а саме до 2000,00 грн., а в частині стягнення середнього заробітку у розмірі 32974,24 грн. рішення суду скасувати (змінити), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача 103,30 грн.

Оскільки ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і справа не належить до переліку тих, які, відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України, не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, згідно приписів ч.1 ст. 369 ЦПК апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення (виклику) учасників справи.

Позивачу копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією апеляційної скарги вручено 05.06.2019 року, відповідачу копію ухвали про відкриття провадження в справі вручено 07.06.2019 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи розписками про вручення поштових повідомлень.

Передбаченим ст. 360 ЦПК України правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до приписів ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зважаючи на таке.

По справі встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах з 02 квітня 2007 року до 31.05.2018 року. ОСОБА_1 працювала на посаді прибиральника службових приміщень. 31.05.2018 року позивачка звільнилась відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником, або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що підтверджується записами у трудової книжці (а.с. 6-7).

На момент звільнення - 31.05.2018 року позивачці було нараховано 14651грн.21коп. як сума, належна працівнику при звільненні (а.с.8)

Станом на 12.02.2019 року заборгованість по заробітній платі позивача за період з вересня 2017 по травень 2018 року складала 11238,38 грн. (а.с.47, 61).

Станом на 05.03.2019 року - день розгляду справи в суді першої інстанції залишок заборгованості по заробітній платі складав 6905,52 грн. , у зв`язку з виплатою відповідачем частини заборгованості по заробітній платі в розмірі 7745,69 грн. (а.с.74).

Стягнута судом першої інстанції сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 6905,52 грн. не оспорюється ПАТ «Запоріжжяобленерго» у поданій на судове рішення апеляційній скарзі; відповідач у цій частині лише зазначає, що на дату отримання копії рішення суду товариство вже повністю виплатило позивачу заборгованість із заробітної плати, і на сьогоднішній день предмет спору з цього питання відсутній.

Проте, на час вирішення спору судом першої інстанції повний розрахунок з позивачем відповідач не здійснив.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до ст. 117 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою заробітної плати в день звільнення позивача, товариство повинно виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - з 01.06.2018 року по 05.03.2019 року.

При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати середньоденний заробіток позивача в розмірі 172,64 грн., не погодившись із запереченнями відповідача про те, що розмір середньоденного заробітку позивача складає 103,30 грн. Відхиляючи доводи відповідача про розмір середньоденного заробітку позивача, суд першої інстанції послався на абзац третій пункту другого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (з наступними змінами та доповненнями). При цьому суд виходив з того, що заробітна плата позивачки за два календарні місяці роботи перед її звільненням 31.05.2018 року, складала: у квітні 2018 року - 1972,42 грн., у травні 2018 року - 4934,10 грн. (а.с.47, 61).

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо визначення середньоденного заробітку позивача в розмірі 172,64 грн., виходячи із розміру її заробітної плати за квітень 2018 року у розмірі 1972,42 грн., та за травень 2018 року у розмірі 4934,10 грн.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до абзацу третього пункту другого Порядку обчислення середньої заробітної плати, у всіх інших випадках (як у даній справі) збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Оскільки позивач звільнена 31 травня 2018 року, її середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події звільнення, яка відбулась у травні 2018 року. Тому середньомісячна заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат за березень і квітень 2018 року, які передують звільненню, яке відбулось у травні 2018 року.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги приписи підпункт б) пункту 4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, згідно з яким при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у пункті 4 виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відряджень тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Крім того, відповідно до абзацу першого пункту 3 розділу ІІІ Порядку, премії включаються в заробіток того місяця, на які вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі, коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

З доданого позивачем до позовної заяви розрахунку суми, належної працівнику при звільненні (а.с.8) вбачається, що заробітна плата ОСОБА_2 за фактично відпрацьований час у місяці звільнення складала 1625,80 грн., допомога (вихідна допомога при звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України внаслідок власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору) складала 6198,00 грн., що дорівнює 7823,80 грн., а за відрахуванням 1665,20 компенсації щорічної відпустки 1224,50 грн. - авансу, ПДФО, ЄСВ, профвнесків тощо, дорівнює 4934,10 грн.

Оскільки згідно з підпунктом б) пункту 4 розділу ІІІ Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), до середньої заробітної плати ОСОБА_2 за травень 2018 року включаються 1625,80 грн., а не 4934,10 грн., як помилково зазначив суд першої інстанції, погодившись з доводами позивачки.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що за квітень 2018 року позивачка відпрацювала 5 робочих днів, за які її оклад складає 490,13 грн., а розмір премії ТЄП, розрахованої пропорційно відпрацьованим робочим дням складає 72,54 грн. (275,65 грн. премії / 19 робочих днів х 6 відпрацьованих робочих днів), а разом складає 562,67 грн.

Враховуючи наведене, до розрахунку середньої заробітної плати позивачки за квітень 2018 року включається лише 562,67 грн., а за травень 2018 року - 1625,80 грн., що за два місяці разом складає 2188,47 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно надав перевагу доводам позивача про розмір її середньоденного заробітку всупереч наданим відповідачем доказам, є обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про те, що для визначення середньоденної заробітної плати позивачки належить брати за основу заробітну плату за квітень 2018 року у розмірі 1972,42 грн. та за травень 2018 року у розмірі 4934,10 грн., є таким, що не відповідає вимогам пунктів 2, 3 та 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Згідно з доданою відповідачем до відзиву на позовну заяву довідки про середній заробіток (а.с.48,62), яка була досліджена судом першої інстанції, за основу розрахунку середньоденного заробітку позивача взята заробітна плата за два календарні місяці роботи позивача, які передували місяцю її звільнення - березень і квітень 2018 року, у яких до розрахунку середнього заробітку включаються: за березень 2018 року - 2123,25 грн., за квітень 2018 року - 562,67 грн., а разом - 2685,92 грн., що відповідає вимогам пунктів 2, 3 та 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Враховуючи кількість відпрацьованих позивачем у вказаних місяцях 26 робочих днів (21 робочий день у березні і 5 робочих днів у квітні), середньоденна заробітна плата позивачки дорівнює 103,30 грн.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що середньоденна заробітна плата позивачки дорівнює 172 грн. 64 коп., є таким, що постановлений внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки з 01.06.2018 року по 05.03.2019 року складатиме : 103,30 грн. середньоденного заробітку х 191 робочий день прострочення розрахунку) = 19730,30 грн.

З врахуванням наведеного, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку належить зменшити з 32974,24 грн. до 19730,30 грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України.

Не погоджуючись з визначеним судом розміром такого відшкодування, відповідач просить зменшити його з 5000 грн. до 2000 грн., посилаючись на те, що стягнута сума відшкодування моральної шкоди складає 30% від розміру заборгованості по заробітній платі, та з урахуванням стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, є надмірним розміром.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача у зазначеній частині, апеляційний суд встановив наступне.

Позивачка була звільнена 31.05.2018 року.

В день звільнення їй не була виплачена нарахована заробітна плата в розмірі 14651,21 грн.

Станом на 12.02.2019 року заборгованість по заробітній платі позивача за період з вересня 2017 по травень 2018 року складала 11238,38 грн. (а.с.47, 61)

Станом на 05.03.2019 року - день розгляду справи в суді першої інстанції залишок заборгованості по заробітній платі складав 6905,52 грн., що не оспорював відповідач.

ОСОБА_1 мала інвалідність 3 групи (а.с.9), а з 14.02.2019 року - інвалідність 1 групи (інвалідність з дитинства по зору - а.с.71), внаслідок чого позивачка належить до соціально вразливих верств населення.

Протягом тривалого часу (з червня 2018 по березень 2019 року) позивачка була позбавлена заробітної плати, яка була для неї основним джерелом доходів.

За таких обставин не можна визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є надмірним.

Доводи відповідача щодо необхідності врахування при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку також не можуть бути взяті до уваги, оскільки таке порівняння не відповідає вимогам чинного законодавства. До того ж, апеляційним судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку зменшений з 32974,24 грн. до 19730,30 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо зменшення розміру відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими.

При подачі апеляційної скарги ПАТ "Запоріжжяобленерго" сплатило 1057 грн. 20 коп. (1762 грн. х 0,4 х 150%) судового збору за оскарження рішення в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди та 1057 грн. 20 коп. (1762 х 0,4 х 150%) судового збору за оскарження рішення в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Розмір судового збору, стягнутого судом першої інстанції, належить залишити без змін, оскільки за позовними вимогами майнового характеру судовий збір стягнуто в мінімальному розмірі: 1762 грн. х 0,4 = 704,80 грн.

Апеляційна скарга ПАТ "Запоріжжяобленерго" в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволена на 60%, тому відповідачу належить відшкодувати 634,32 грн. в рахунок сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги (1057 грн. 20 коп. х 60%).

Оскільки ОСОБА_1 має інвалідність 1 групи та заявила позовні вимоги про стягнення заробітної плати, і вона звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», судові витрати ПАТ "Запоріжжяобленерго" у розмірі 634,32 грн. належить компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374 п.2 ч.1, 376 п.4 ч.1, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 141 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в сумі 6905 грн. 52 коп. (шість тисяч дев`ятсот п`ять гривень п`ятдесят дві копійки), середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 19730 грн. 30 коп. (дев`ятнадцять тисяч сімсот тридцять гривень тридцять копійок), та у відшкодування моральної шкоди 5000 грн. (п`ять тисяч гривень), а всього до стягнення 31635 грн. 82 коп. (тридцять одну тисячу шістсот тридцять п`ять гривень вісімдесят дві копійки).»

В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству "Запоріжжяобленерго" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14, ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 634,32 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 25 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: