КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 465/2380/16 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження №22-ц/824/8981/2019 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 липня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Приходька К.П., Журби С.О., розглянув в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, апеляційний суд, -

У С Т А Н О В И В :

у квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 січня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у вигляді розписки,згідно якої ОСОБА_1 зобов`язався повернути суму боргу в розмірі 5 251 дол. США в наступному порядку:

1297 доларів США -28.02.2016 року,

1297 доларів США- 28.03.2016 року,

1297 доларів США-28.04.2016 року,

1360 доларів США -28.05.2016 року.

В порушення умов договору позики, відповідач грошові кошти не повернув, станом на 12 квітня 2016 року заборгованість відповідача становить 5251 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти України гривні за офіційним курсом Національного банку України 134 268,07 грн.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 червня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 борг на загальну суму 146 676,94 грн, з яких: 134 268,07 грн.- основна заборгованість, проценти у розмірі 1 221,22 грн., 3% річних у розмірі 163,65 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 11 024,00 грн.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2016 року заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 червня 2016 року скасоване, справу призначено до розгляду.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу передано для розгляду за підсудністю Києво-Святошинському районному суду Київської області.

13 квітня 2017 року ОСОБА_3 подано заяву про збільшення позовних вимог. Посилаючись на зміну курсу долара США, продовження прострочення повернення боргу, нарахування пені та 3 % річних, ним здійснено новий розрахунок суми боргу, який станом на 12 квітня 2017 року складає 171 645 грн. Просив також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 11 024 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 27 січня 2016 року суму боргу в розмірі 6 383,26 доларів США, що еквівалентно 171 645 грн., що складається із суми боргу - 5 251 доларів США, що еквівалентно 141 882 грн., проценти за обліковою ставкою НБУ- 955,8 доларів США, що еквівалентно 25 701 грн., 3 % річних - 26,89 доларів США, що еквівалентно 176,46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на надання правової допомоги в розмірі 11 024 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1716,45 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду від 25 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу залишити без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо обґрунтованості заявленого позову, оскільки позивачем не доведено належними доказами факту укладення договору позики та отримання ОСОБА_1 грошових коштів. Вважає, що розписка, надана позивачем, не являється документом, який би доводив вказані обставини, оскільки вона була надана позивачеві як гарантія розрахунку (порука) за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в майбутньому.

В порядку, передбаченому статтею 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду має бути залишене без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у зв`язку із неповерненням отриманих за договором позики коштів, відповідач порушив права позивача як позикодавця, передбачені статтями 1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за договором позики, а також нараховані відсотки та штрафна санкції за період прострочення.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як передбачено частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого останній зобов`язався повернути позикодавцеві отримані грошові кошти у розмірі 5251 дол. США. в наступному порядку: 1297 доларів США - 28 лютого 2016 року, 1297 доларів США - 28 березня 2016 року, 1297 доларів США - 28 квітня 2016 юку, 1360 доларів США - 28 травня 2016 року. Укладення договору підтверджується розпискою, складеною відповідачем власноруч (а.с.8).

Позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 5 251 доларів США, проте відповідач у встановлені строки борг не повернув.

06 квітня 2016 року ОСОБА_3 направляв ОСОБА_1 вимогу про повернення боргу, однак кошти повернуті не були (а.с.9).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, який відповідачем не спростовано, сума заборгованості по договору позики станом на 12 квітня 2017 року складає 5 251 доларів США, що еквівалентно 141 199 грн. (за курсом НБУ паном на 12.04.2017 р. 100 доларів США = 2689 грн.), нараховані проценти за період з 28 лютого 2016 року по 12 квітня 2017 року (за 410 днів) - 955,80 доларів США, що еквівалентно 25 701 грн., З % річних від простроченої суми за період з 28 лютого 2016 року по 12 квітня 2017 року - 176,46 доларів США, що еквівалентно 4 745 грн.

За таких обставин суд обґрунтовано захистив порушені права позивача та стягнув на його користь борг за договором позики у розмірі 5 251 доларів США, що еквівалентно 141 199 грн.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів реальності укладеного між сторонами договору.

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

На підтвердження укладення договорів позики та його умов відповідач надав позивачу розписку, у яких зазначив усі істотні умови договору позики: грошову суму позики, строк повернення коштів, валюту зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-2129цс16) зазначено про відповідальність боржника перед кредитором у разі несвоєчасного повернення позики.

Ураховуючи, що позивач не повернув борг у зазначений в розписках строк, суд стягнув з відповідача на користь позивача 3 % річних від просточеної сумиза період з 28 лютого 2016 року по 12 квітня 2017 року.

Заперечуючи позовні вимоги та посилаючись на те, що за договорами коштів не отримував, відповідач ОСОБА_1 в порядку, передбаченому статтею 1051 ЦК України зазначений правочин не оспорював.

Посилання на існування між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 інших правовідносин, пов`язаних із укладенням договору позики, за яким відповідач мав намір виступити в майбутньому поручителем останнього, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки розписка, надана у якості доказу щодо заявлених позовних вимог, не містить будь-яких посилань на виконання зобов`язання саме ОСОБА_5 перед позивачем. Інших належних та допустимих доказів на спростування обґрунтованості заявлених позовних вимог відповідачем не було надано а ні суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не спростовують висновків суду першої інстанції, в зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних та обґрунтованих висновків щодо наявності підстав для задоволення позову.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права , висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Д.О. Таргоній

С.О. Журба

К.П. Приходько