12.07.2019 227/5572/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2019 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

за участю секретаря судового засідання Сухіної О.Ю.

позивача ОСОБА_1

представників відповідача Левковського К.І.,

Сєрової Н.С. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірною бездіяльністю посадових осіб прокуратури області,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірною бездіяльністю посадових осіб прокуратури області.

В обґрунтування позову зазначив, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 21.09.2018р. задоволено його скаргу на неправомірну бездіяльність слідчого третього слідчого відділу прокуратури Донецької області Симоняна Р.С., який не виконав вимоги ст.220 КПК України. До теперішнього часу ухвала суду від 21.09.2018р. не виконана.

Крім того, ОСОБА_1 подана заява на ім`я прокурора області від 08.10.2018р. про вчинення кримінального правопорушення вищевказаним слідчим Симоняном Р.С. за ст.382 КК України при невиконанні вищеназваної ухвали слідчого судді. Відомості за цією заявою не внесені в порушення вимог ст.214 КПК України до ЄРДР, витяг з цього реєстру позивачу до теперішнього часу не надано. Після цього, своїм рішенням Краматорський міський суд від 31.10.2018р. знову задовольнив скаргу на неправомірну бездіяльність уповноважених службових осіб прокуратури Донецької області, яка полягає в невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення в ЄРДР. До цього часу рішення суду від 31.10.2018р. за скаргою ОСОБА_1 не виконане.

Також позивач 29 жовтня 2018 року направив своє звернення прокурору Донецької області про кримінальне правопорушення, скоєні посадовими особами прокуратури області, пов`язані із невнесенням відомостей до ЄРДР, по факту службового підроблення, приховування кримінальних злочинів службовими особами структурних підрозділів прокуратури області. Ця заява не внесена до ЄРДР, розслідування не розпочато. За скаргою позивача слідчим суддею Жовтневого районного суду міста Маріуполя ухвалою від 07.12.2018р. зобов`язано уповноважених посадових осіб прокуратури області внести в ЄРДР відомості про злочин, скоєний згідно заяви ОСОБА_1 від 29.10.2018р.

На думку позивача, вищевказана неправомірна бездіяльність прокуратури області порушує його права, гарантовані Конституцією і Законами України, і цим йому заподіяна істотна моральна шкода, тому він має право на її відшкодування. Остання полягає в душевних занепокоєннях, глибокій образі і в стресовому стані, в якому ОСОБА_1 знаходиться у зв`язку з порушенням його прав відповідачем, який ігнорує і не поважає його честь, гідність, визнані ст.3 Конституції України найвищою соціальною цінністю, відчуває себе приниженим і морально подавленим, у зв`язку з чим вимушений докладати додаткових зусиль.

Підставою для такого називає встановлену ухвалами суду протиправну діяльність і бездіяльність посадових осіб прокуратури, яка носить системний характер, що є недопустимим у правовій державі. Відповідати за ці протиправні дії чи бездіяльність органів держави покладено на державу, при чому відповідальність наступає незалежно від вини цих органів.

Посилаючись на практику Європейського Суду з права людини, норми ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, позивач вважає, що в разі визнання судом незаконною діяльність або бездіяльність посадової особи державної влади, суд повинен присудити справедливу сатисфакцію заявнику.

Також він витратив час для вивчення законодавства, поїздок, отримання консультацій, для підготовки заяв, скарг, позову до суду, аби довести неправомірну бездіяльність посадових осіб прокуратури області, тому має право на справедливу компенсацію, пов`язану із відривом від звичайних занять, а також він поніс судові витрати, що включають в себе витрати на прибуття/вибуття до суду за фактами розгляду його скарг і позову, які також просить стягнути за рахунок бюджету України.

З урахуванням наведеного, просить стягнути на його користь за рахунок бюджету України 10 тис. грн. моральної шкоди, заподіяної неправомірною діяльністю і бездіяльністю посадових (службових) осіб прокуратури Донецької області, а також судові витрати, які включають в себе витрати на проїзд в засідання судів і назад до місця проживання за фактами розгляду його скарг на неправомірну бездіяльність посадових осіб прокуратури Донецької області і за фактом розгляду позову, та витрати на відрив від звичайних занять у зв`язку із судовими тяжбами в сумі 560,76 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, надавши суду додаткові пояснення у справі.

Представники відповідача - прокуратури Донецької області Левковський К.І. та Сєрова Н.С. в судовому засіданні заперечили проти позову, просять з урахуванням наданого суду відзиву відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно відзиву, прокуратура Донецької області не згодна із заявленими вимогами ОСОБА_1 в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач не довів перед судом факту заподіяння шкоди, немає відповідних доказів її заподіяння, не обґрунтував її розмір, відсутні докази протиправності дій чи бездіяльності слідчих чи прокурорів, нічим не підтверджені негативні наслідки та не доведено також причинний зв`язок заявленої шкоди з діями відповідача. З урахуванням також судової практики вищих судів в аналогічних справах, просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України у Донецькій області надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову у повному обсязі за відсутності належних та допустимих доказів факту заподіяння останньому моральної шкоди та її розміру.

Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши позицію представників відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм в сукупності належну оцінку, зробивши аналіз норма права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 слід повністю відмовити. Суд при цьому керується наступним:

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам Закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій службових осіб прокуратури області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Так, позивач підставою для відшкодування шкоди навів встановлену наданими ним суду ухвалами слідчих суддів Краматорського міського суду Донецької області від 20 листопада 2018 року, від 31 жовтня 2018 року, від 21 вересня 2018 року та Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 07 грудня 2018 року неправомірну бездіяльність службових осіб (слідчих та прокурорів) прокуратури Донецької області при розгляді заяв і клопотань ОСОБА_1 (а.с.5,6,14,137)

Однак ці ухвали свідчать лише про оскарження бездіяльності слідчих чи прокурорів щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі заяв ОСОБА_1 про кримінальні правопорушення і необхідність розгляду його клопотання в порядку ст.220 КПК України і є нічим іншим як реалізація останнім оспорювання процесуальної діяльності слідчого, прокурора, і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як помилково вважає ОСОБА_1 .

Дії, бездіяльність посадових осіб прокуратури Донецької області при розгляді заяв позивача про кримінальні правопорушення чи клопотань протиправними у встановленому законом порядку наданими і дослідженими судом ухвалами слідчих суддів визнані не були.

Сам факт зобов`язання ухвалою слідчого судді внести відповідні відомості до ЄРДР чи задоволення скарги ОСОБА_1 не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, і не створює підстав для її відшкодування, враховуючи, що права та інтереси позивача були судом цими рішеннями поновлені.

Статтею 303 КПК України передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Саме у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах.

Реалізація ж позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Взагалі, незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дій чи бездіяльності органу прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду заяв про вчинення кримінального правопорушення, не довів передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком на підставі ст.81 ЦПК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправну бездіяльність (діяльність) органів прокуратури, а тому за умов відсутності інших складових: наявність шкоди, дія (бездіяльність) та причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вищеназваних вимог статей 23, 1167, частини шостої статті 1176 ЦК України, підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 454/1460/16-ц (провадження № 61-21192св18), від 13 березня 2019 року у справі № 454/1462/16-ц (провадження № 61-22449св18), від 30 січня 2019 року у справі №199/1478/17, від 13 лютого 2019 року у справі №638/1413/17, від 13 червня 2019 року у справі №554/1870/18-ц та від 26.06.2019р. у справі №461/3726/17.

Щодо заявлених ОСОБА_1 вимог про стягнення на його користь судових витрат, які включають в себе витрати на проїзд в засідання судів і назад до місця проживання за фактами розгляду його скарг на неправомірну бездіяльність посадових осіб прокуратури Донецької області і за фактом розгляду позову, та витрати на відрив від звичайних занять у зв`язку із судовими тяжбами, суд при їх вирішенні керується положеннями ст.ст.138,141 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Аналогічно, ч.2 ст.138 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Отже, в даному випадку, у зв`язку з відмовою в позові ці вимоги ОСОБА_1 також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259 ч.6, 258-261, 263-268, 353-354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірною бездіяльністю посадових осіб прокуратури області - відмовити повністю.

Вступна та резолютивна частини рішення суду проголошені в судовому засіданні 12 липня 2019 року. Повний текст рішення складено згідно вимог ч.6 ст.259 ЦПК України 22 липня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту цього рішення.

Головуючий суддя В.В. Хандурін

12.07.2019