Справа № 149/483/19
Провадження № 22-ц/801/1626/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 рокуСправа № 149/483/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року, постановлену у складі судді Войнаревича М.Г., в залі суду,

встановив:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно, а саме: 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , нежитлової будівлі та споруд по АДРЕСА_2 та відповідних земельних ділянок.

11 червня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, яку обґрунтовувала тим, що у даній справі існує реальна ймовірність того, що відповідач ОСОБА_2 або теперішні власники спірного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до завершення розгляду справи відчужать майно, яке є предметом спору.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів про те, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вказуючи, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та за неповного з`ясування обставин і доводів заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково не врахував, що ОСОБА_3 , який залучений судом у якості третьої особи у справі надав договори про продаж частини спірного майна ОСОБА_4 , що в свою чергу підтверджує доводи заяви про існування ризиків невиконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги її заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що доводи позивача є надуманими та безпідставними, оскільки вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно призведе до порушення прав власників майна, які не є сторонами у даному спорі. У відзиві ОСОБА_3 просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року залишити без змін.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, суд першої інстанції виходив з того, що позивач по справі не навела достатніх підстав для необхідності застосування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як роз`яснено в п. 1, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про захист порушеного права, шляхом визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на 1/2 частину майна.

Відповідно до змісту заявлених позовних вимог ОСОБА_1 претендує на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, нежитлових будівель та споруд і земельних ділянок.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні заяви позивача про забезпечення позову, належним чином не надано оцінку тому, що між сторонами існує спір щодо прав на майно та в разі задоволення позову може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення. При цьому, суд першої інстанції не врахував, що вид забезпечення позову обраний позивачем може бути змінений судом на інший, який буде спрямований лише на збереження існуючого становища сторін до завершення розгляду справи.

Крім того, відмовляючи у задоволенні заяви виключно у зв`язку із не наданням доказів про те, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення в разі задоволення позову, суд першої інстанції не виконав вимог ч.3 ст. 153 ЦПК України, якою передбачено можливість виклику особи, яка подала заяву про забезпечення позову для надання пояснень або додаткових доказів.

Згідно ч. 4 вказаної вище норми закону, у випадку, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Отже, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, судом першої інстанції не перевірено необхідності забезпечення позову в межах заявлених позивачем позовних вимог, не встановлено факту того, чи існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, не перевірено можливість часткового задоволення заяви позивача в межах заявлених вимог.

Враховуючи вказане, колегія суддів визнає частково обґрунтованою апеляційну скаргу, у зв`язку з чим відповідно до вимог п.п. 1, 4 ч. 1 статті 379 ЦПК України скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувана ухвала скасуванню, а матеріали заяви ОСОБА_1 направленню в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року скасувати.

Матеріали за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, згідно вимог ЦПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ І.М. Стадник

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук