Справа № 127/5038/19
Провадження № 22-ц/801/1508/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 рокуСправа № 127/5038/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача - Оніщука В.В.,

Суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 травня 2019 року, постановлене у складі судді Антонюка В.В., в залі суду,

встановив:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 грудня 2018 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/15947/18 було частково задоволено її позов до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, визнано незаконним та скасовано наказ Вінницької центральної районної клінічної лікарні від 25 травня 2018 року № 290-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст. 40 КЗпП України»; поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-стоматолога-терапевта (за сумісництвом, 0,25 посади) поліклінічного відділення Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області; стягнуто з Вінницької центральної районної клінічної лікарні на користь ОСОБА_1 8 524,26 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 червня 2018 року по 20 грудня 2018 року включно; стягнуто з Вінницької центральної районної клінічної лікарні на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн. моральної шкоди; в іншій частині позовних вимог відмовлено. В частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання.

29 грудня 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення на роботі. Відповідачем дана заява отримана 03 січня 2019 року.

04 січня 2019 року позивач отримала лист №9 за підписом головного лікаря КНП «Вінницька ЦРКЛ» Вінницької районної ради О.А. Кривов`яза про поновлення її на роботі з 15 січня 2019 року.

Не зважаючи на рішення суду про негайне виконання в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, її було поновлено на роботі лише з 15 січня 2019 року, а в частині виплати середнього заробітку, рішення суду було виконано 31 січня 2019 року, лише після звернення до виконавчої служби.

15 січня 2019 року головним лікарем КНП «Вінницька ЦРКЛ» Вінницької районної ради О.Л. Кривов`язом було видано вже новий наказ N 56-к/тр про звільнення ОСОБА_1 і переведення ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що згідно ч. 1 вищезазначеного наказу ОСОБА_1 , лікаря-стоматолога-терапевта поліклінічного відділення, працюючу за сумісництвом, вирішено звільнити з 15 січня 2019 року з 0,25 посади на підставі п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року № 43, ст. 7, ч. 4 ст. 43-1 КЗпП України, у зв`язку із переведенням основного працівника ОСОБА_2 на 0,75 посади лікаря-стоматолога-терапевта.

Відповідно до п. 2 вищезазначеного наказу, ОСОБА_2 переведено на 0,75 посади лікаря-стоматолога-терапевта поліклінічного відділення з 16 січня 2019 року.

Позивач вважає вищезазначений наказ № 56-к/тр від 15 січня 2019 року незаконним, таким, що порушує її законні права та інтереси, гарантовані їй Конституцією України та законодавством про працю.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради № 56-к/тр від 15 січня 2019 про звільнення ОСОБА_1 ; поновити її на попередньому місці роботи на посаді лікаря-стоматолога-терапевта (за сумісництвом, 0,25 посади) поліклінічного відділення Вінницької центральної районної лікарні Вінницької області; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 січня 2019 року по день прийняття рішення; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 4 610,40 грн.; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_1 10 000 грн. моральної шкоди; рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі і в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу допустити до негайного виконання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради № 56-к/тр від 15 січня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з підстав п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року №43, ст. 7, ч. 4 ст. 43-1 КЗпП України і переведення ОСОБА_2 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-стоматолога - терапевта (за сумісництвом, 0,25 посади) поліклінічного відділення Вінницької центральної районної лікарні.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_1 4 322 (чотири тисячі триста двадцять дві) гривні 16 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 січня 2019 року по 02 травня 2019 року включно (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_1 5 000 гривень моральної шкоди.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення на її користь з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 з роботи було проведено за відсутності відповідних підстав та всупереч вимогам закону, що відповідно є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Комунальним некомерційним підприємством «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради подано апеляційну скаргу, вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та помилково дійшов до висновку, що оскільки відповідач не є державним підприємством, а тому до спірних правовідносин не застосовуються Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, однак КНП «Вінницька ЦРКЛ» фінансується з бюджету, таким чином висновок суду, що звільнення відбулось з порушенням закону, є помилковим. З підстав викладених у апеляційній скарзі Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

На апеляційну скаргу подано відзив позивачем у якому ОСОБА_1 вказала на безпідставність апеляційної скарги і просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що наказом Вінницької центральної районної клінічної лікарні від 04 січня 2019 року № 45-к/тр «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 та виплату середнього заробітку в межах платежу за один місяць», у зв`язку із реорганізацією Вінницької центральної районної клінічної лікарні, шляхом перетворення 28.12.2018 року в Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради, ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря-стоматолога-терапевта (за сумісництвом) на 0,25 посади поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради з 15 січня 2019 року.

Відповідно до наказу Вінницької центральної районної клінічної лікарні № 56-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 і переведення ОСОБА_2 » від 15 січня 2019 року, ОСОБА_1 , лікаря-стоматолога-терапевта поліклінічного відділення, працюючу за сумісництвом, звільнено 15 січня 2019 року з 0,25 посади на підставі п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року №43, ст..7, ч.4 ст. 43-1 КЗпП України у зв`язку із переведення основного працівника ОСОБА_2 на 0,75 посади лікаря-стоматолога-терапевта.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом частини другої статті 21 КЗпП України працівник має право укладати поряд з основним трудовим договором інші трудові договори з одним або декількома роботодавцями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до статті 21 КЗпП України та пункту першого Постанови Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 03 квітня 1993 року №245 передбачено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.

Згідно з пунктом 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у підприємця-фізичної особи.

За змістом пункту 8 цього Положення звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Таким чином, працівники, що працюють за сумісництвом, звільняються з посад за сумісництвом на загальних підставах та з дотриманням порядку звільнення визначеного законодавством.

Оскільки Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради не є державним підприємством, то до спірних правовідносин Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій (п.8) не може бути застосовано, і прийняття працівника на роботу, який не є сумісником, не могло бути самостійною правовою підставою для звільнення позивача.

З матеріалів справи видно, що єдиною підставою звільнення ОСОБА_1 стало переведення ОСОБА_2 на посаду лікаря-стоматолога-терапевта за основним місцем роботи.

Звертається увага на те, що наказ №56-к/тр від 15.01.2019 року, а саме абз. 2, містить посилання на те, що 15.01.2019 року надійшла заява ОСОБА_2 про переведення його на 0,75 посади лікаря-стоматолога-терапевта з 16.01.2019 року.

Статтею 43-1 КЗпП України унормовується, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Аналіз положень статті 43-1 КЗпП України вказує на те, що звільнення сумісника можливе виключно у випадку прийняття на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

При цьому, переведення на посаду та прийняття на посаду, як того вимагає Положення та ст. 43-1 КЗпП України, не є тотожним поняттям.

Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що у даному випадку роботодавцем не прийнято на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а переведено працівника цієї ж лікарні на 0,75 посади лікаря-стоматолога-терапевта.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про визнання незаконним та скасування наказу №56-к/тр від 15.01.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-стоматолога-терапевта поліклінічного відділення, працюючої за сумісництвом з 0,25 посади.

Доводи апеляційної скарги про законність оскаржуваного наказу з підстав звільнення сумісника у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Також, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що судом першої інстанції невірно визначено розмір суми, яка підлягає стягненню в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки середній заробіток виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції врахував рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2018 року, яким встановлено, що як вбачається з довідки Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області від 18.09.2018 року № 458, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 60,03 грн.

Кількість робочих днів за період з 15.01.2019 року до 02.05.2019 року включно, коли ОСОБА_1 перебувала у стані вимушеного прогулу, становило 72 робочих дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті, становить 4 322,16 грн. (60,03 грн. на день * 72 робочі дні).

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не зазначено, в чому полягає шкода та якими неправомірними діями відповідача її заподіяно.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суд врахував, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Враховуючи встановлені у справі обставини, яким надана належна оцінка судом апеляційної інстанції при вирішенні спору, слід дійти висновку, що при звільненні позивача на підставі п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року №43, ст..7, ч.4 ст. 43-1 КЗпП України роботодавцем не було дотримано вимоги трудового законодавства щодо процедури звільнення працівника за відсутності таких підстав, зокрема, роботодавцем на надано належних та допустимих доказів щодо прийняття на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивача було звільнено без законної підстави, тому вимоги про поновлення на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

Крім того, задовольняючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що наданими позивачем доказами підтверджено факт наявності причинного зв`язку між шкодою у визначеному розмірі і протиправним діянням відповідача, та належного обґрунтування заподіяної їй шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову без дослідження належних та допустимих доказів зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Такі доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного відповідачем рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Крім цього, згідно із квитанцією №15 від 07 липня 2019 року ОСОБА_1 сплатила 2305,2 грн. за надання професійної правничої допомоги, при цьому надано відповідний розрахунок та акт виконаних робіт, тому вказана сума коштів підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 ..

Керуючись 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_1 2305 грн. 20 коп. судових витрат за надання професійної правничої допомоги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ В.П. Рибчинський

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук