Номер провадження: 22-ц/813/1617/19
Номер справи місцевого суду: 521/509/17
Головуючий у першій інстанції Лічман Л.Г.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Артем`євої К.М.,

відповідача ОСОБА_2 та її адвоката Крижавнівського А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Галини Василівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним, приведення сторін в первісний стан, витребування квартири, визнання права власності на квартиру, виселення та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

12 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який у подальшому був нею уточнений, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Г.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, приведення сторін в первісний стан, витребування квартири, визнання права власності на квартиру, виселення та вселення.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у 2001 році подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мешкали у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 був інвалідом першої групи, тому для полегшення його життя подружжя вирішило обміняти належне їм нерухоме майно на інше.

На початку вересня 2001 року подружжя ОСОБА_6 познайомилися з групою осіб: ОСОБА_7 , маклером, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ріелтором, подружжям ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які домовились шляхом обміну оселитися у квартирі ОСОБА_6 .

Квартиру для обміну було знайдено в районі гідропарку Лузанівка та між вказаними особами була домовленість про обмін квартир з доплатою 1 000 доларів США для лікування ОСОБА_4 ..

За вказівкою ОСОБА_12 , ОСОБА_1 оформила в МБТІ документи по відчуженню квартири. З ОСОБА_11 був складений акт про отримання завдатку у розмірі 500 доларів США. 08 вересня 2001 року ОСОБА_1 було запрошено до фірми «МІАР», а потім до нотаріальної контори, де їх чекав ОСОБА_3 .. Нотаріус ОСОБА_13 підготувала і прочитала вголос документ на українській мові, яку ОСОБА_1 погано розуміла, перекладав ОСОБА_14 .. Вказаний документ позивач підписала, що в подальшому виявилось насправді договором купівлі-продажу з ОСОБА_3 , згідно якого він сплатив Пановим 23 000 гривень до візиту в нотаріальну контору.

13 вересня 2001 року ОСОБА_3 перепродав спірну квартиру Корольковим, а ті 12 жовтня 2001 року перепродали її ОСОБА_2 ..

На початку листопада 2001 року до квартири ОСОБА_1 прибули ОСОБА_2 і ОСОБА_15 і силою відібрали ключі, виштовхали її з квартири, змінили двері та замки. Подружжя Панових оселилося в підвалі старого будинку на АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Прокуратурою було порушено кримінальну справу. Вирішення питання щодо повернення квартири у власність Панових неодноразово було предметом судового розгляду. Остаточним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2013р. у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення відмовлено.

На теперішній час підставою для звернення до суду є посилання на укладення вказаної угоди купівлі-продажу внаслідок помилки на підставі ст. 56 ЦК УРСР, а не внаслідок обману, що регулюється ст. 57 ЦК УРСР.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_16 у задоволенні позовних вимог просили відмовити. У наданих письмових запереченнях ОСОБА_2 вказала, що твердження позивача ОСОБА_1 не відповідають дійсності. Посилання на те, що Панови не мали наміру продавати єдине житло, а хотіли його обміняти і кошти на втрачене житло ні від кого не отримували не відповідає дійсності, оскільки здійснювали передбачені законодавством необхідні дії для продажу житла. З ОСОБА_3 було укладено саме договір купівлі-продажу житла, а не обміну, договір підписано в присутності нотаріуса, дієздатність перевірено, продавці отримали 23 000 грн. від покупця до підписання договору. Вказані кошти ОСОБА_1 передала ОСОБА_17 щоб він купив квартиру в районі Миколаївської дороги. Кримінальна справа відносно відповідачів не порушувалась та відсутній вирок. ОСОБА_2 не може бути відповідачем за віндикаційним позовом, оскільки законність набуття права власності на спірну квартиру встановлена рішеннями судів. Таким чином, ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу від 08.09.2001р. без впливу помилки. Крім того, ОСОБА_2 та її представник заявили про застосування строків позовної давності, яка сплинула.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні фактично позов ОСОБА_1 до нього визнав. Відповідно до його пояснень у 2001 році він виконував будівельні роботи в будівлі АДРЕСА_3 . За роботу з ним розраховувався ОСОБА_18 .. На початку вересня 2001 року ОСОБА_19 запропонував йому заробіток за те, що тимчасово він буде власником квартири. ОСОБА_19 пояснив, що це буде ріелтерський ланцюг. Він погодився і передав Прокопенку власний паспорт. Через декілька днів разом з ОСОБА_20 він поїхав до нотаріуса. Там він підписав як покупець договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_4 , а ОСОБА_1 підписала цей договір. Квартиру він не оглядав, грошей за договором Пановій він або інші особи в його присутності не передавав. Після укладення договору в квартиру не вселявся. 13 вересня 2001 року він підписав як продавець договір купівлі-продажу квартири, а подружжя ОСОБА_21 , як покупці. Грошей за квартиру ОСОБА_22 йому не передавали.

Третя особа приватний нотаріус Філімонова Г.В. у задоволенні позовних вимог просила відмовити, вказала, що здійснила нотаріальну дію згідно вимог чинного законодавства. Будь-яких обставин, в тому числі заборон, які б свідчили про неможливість посвідчення договору купівлі-продажу не встановлено. Довіреністю ОСОБА_4 уповноважено ОСОБА_1 в тому числі продати, подарувати, обміняти, здавати в оренду, заставляти спірну квартиру, а тому ОСОБА_1 мала право на підписання договору купівлі-продажу. ОСОБА_13 вказала, що текст договору купівлі-продажу від 08 вересня 2001 року був зачитаний ОСОБА_1 , перекладений на російську мову, за п. 2 договору продаж вчинено за 23 000,00 грн., які отримані повністю ОСОБА_1 до підписання цього договору. Ніяких застережень або непогоджень стосовно змісту договору, розміру вартості об`єкту нерухомості, неотримання коштів за квартиру ОСОБА_1 нотаріусу не заявляла.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .. Виселено ОСОБА_2 із спірної квартири. Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_13 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та заперечення на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (1963р.), що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов`язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна.

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Положення про двосторонню реституцію, як наслідок визнання правочину недійсним, передбачено частиною першою статті 216 ЦК України (2004р.).

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України у від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Чинною на час виникнення спірних правовідносин була стаття 145 ЦК УРСР, яка передбачала підстави та умови витребування майна власником від добросовісного набувача.

Частиною 1 статті 145 ЦК УРСР встановлювалось, що якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_1 та її чоловіку ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_5 кв.м., загальною площею 29,0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням Житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 19 липня 1999 року №135800, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №3-14264, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 06 вересня 1999 року за №17, стор. 72, в книзі 337пр. (т. 1, а. с. 89 - 92). Ця квартира розташована на шостому поверсі багатоповерхового будинку в Малиновському районі м. Одеси.

За станом здоров`я ОСОБА_4 , інвалід І групи, 1939 року народження, потребував зміни місця проживання. З цією метою подружжя Панових підшукувало іншу квартиру в обмін на власну. У цей час, а саме в серпні-вересні 2001 року, вони познайомились з ОСОБА_23 , якого вважали професійним маклером, ріелтером, який показав Пановим квартиру АДРЕСА_6 в районі гідропарку «Лузанівка» по АДРЕСА_7 , і запевнив про можливість обміну квартир з доплатою Пановим 1 000 доларів США шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу.

Реалізуючи свій намір обміняти квартиру шляхом укладення договорів купівлі-продажу 04 вересня 2001 року, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_24 500,00 дол. США, підписав акт завдатку і зобов`язався продати ОСОБА_25 квартиру АДРЕСА_8 не пізніше 28 вересня, а ОСОБА_1 від свого імені та від імені ОСОБА_4 підписала замовлення №8875 від 05.09.2001р. до «ОМБТІ та РОН» про видачу довідки-характеристики для продажу квартири АДРЕСА_1 . При цьому довідка мала бути видана і була видана в цей же день. (т. 1, а. с. 117, 132, 132 звор. і 97).

07 вересня 2001 року ОСОБА_4 підписав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсєєвою Л.А., зареєстрованою в реєстрі за №4513, якою уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися (продати, подарувати, обміняти, здавати в оренду, заставляти) належну йому частину квартири АДРЕСА_1 . (т. 1, а. с. 87)

08.09.2001р. між ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_26 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В., зареєстрований в реєстрі за №5817 бланк серії АЕВ №373867, за 23 000 грн. (т. 1, а. с. 86).

В зв`язку з невиконанням ОСОБА_7 взятих на себе зобов`язань по обміну квартир, 11 вересня 2001 року ОСОБА_1 звернулась із заявою по факту підписаних нею документів на продаж квартири на адресу начальника ОСОБА_27 РВ., вважаючи себе і ОСОБА_4 обманутими, такими, що залишились без грошей після підписання договору.

ОСОБА_28 повторно завірив ОСОБА_1 в тому, що угода по обміну ще не завершена і умовив її забрати заяву з міліції, довірившись ОСОБА_17 , 12 вересня 2001 року, ОСОБА_1 звернулась з заявою на адресу начальника Малиновського РВ, в якій просила раніше подану заяву від 11 вересня 2001 р. по факту підписаних документів на продаж квартири не розглядати і перевірку не проводити, оскільки претензій до ОСОБА_29 та його подруги ОСОБА_30 не має, всі інтереси задоволено, про кримінальну відповідальність попереджена.

13 вересня 2001 року за договором купівлі-продажу спірна квартира ОСОБА_3 продана ОСОБА_31 і ОСОБА_24 , даний договір посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Алексєєвою О.В..

Вважаючи, що продовжується обмін квартирами, 28 вересня 2001 року подружжя ОСОБА_6 виписались з квартири АДРЕСА_1 , зазначивши, що вибувають за адресою: АДРЕСА_9 .

30 вересня 2001 року ОСОБА_32 видав Пановим розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_29 , зобов`язуюсь купити квартиру ОСОБА_1 на пос. Лузанівка (1 ком.) і дати доплату (свідки ОСОБА_22 )».

12 жовтня 2001 року, спірну квартиру ОСОБА_15 , ОСОБА_33 продали відповідачці ОСОБА_2 , договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О..

26 листопада 2001 року прокурором Малиновського району м. Одеси порушена кримінальна справа №4 за даним фактом за ознаками злочину, передбаченому ст. 190 ч. 4 КК України, а саме по факту шахрайства у відношенні ОСОБА_1 ..

Постановою слідчого Малиновського РВ МВ УМВС України в Одеській області від 09.11.2004р. ОСОБА_32 притягнутий по кримінальній справі у якості обвинуваченого за частиною 4 статті 190 КК України (1960р.), досудове слідство призупинено у зв`язку з розшуком ОСОБА_32 ..

Відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_3 від 15.05.2017р. зазначено, що ОСОБА_3 надав згоду ОСОБА_34 за його пропозицію оформлення квартири на нього за грошову винагороду, він був присутнім у нотаріуса, в договорі купівлі-продажу поставив підпис, квартиру не бачив, гроші за вказану квартиру не передавав та не отримував. Через декілька днів ОСОБА_34 відвіз його до нотаріальної контори, де він підписав договір купівлі-продажу спірної квартири з особою, яку він раніше не знав, гроші за продаж вказаної квартири він не передавав та не отримував. (т. 1, а. с. 118-120).

Вищезазначені факти підтверджені протоколом одночасного допиту осіб від 29.05.2017р. свідка ОСОБА_3 та потерпілої ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 121-122)

В постанові про притягнення в якості обвинуваченого від 09.11.2004р. слідчого Малиновського РВ Бланковською вказано: «Панова продала квартиру Пілявцю. Виручені від продажі 23 тис. грн. ОСОБА_1 передала ОСОБА_29 , щоб він купив квартиру в районі Миколаївської дороги» (т. 1, а. с. 123)

Прокуратурою Малиновського району м. Одеси було ініційовано звернення до суду із позовною вимогою на захист порушених прав ОСОБА_1 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, на час його смерті з ним проживала його дружина ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину в установленому статті 1268 ЦК України порядку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2013р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.09.2013р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.02.2014р., у задоволенні позову прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовлено; у задоволенні позову заступника прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення відмовлено; у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення відмовлено. (т. 1, а. с. 15-22).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суди виходили з того, що позивакою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав, передбачених статтею 57 ЦК УРСР (1963р.), для визнання договорів купівлі-продажу спірної квартири недійсними, і, відповідно, виселення ОСОБА_2 із спірної квартири та вселення ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 22 зв.).

У даному випадку, оспорюючи договір купівлі-продажу від 08 вересня 2001 року шляхом визнання його недійсним за статтею 56 ЦК УРСР (1963р.), ОСОБА_1 зазначала, що вказаний договір укладено в результаті помилки, оскільки насправді вона хотіла здійснити обмін квартири.

Спірна квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння подружжя ОСОБА_6 шляхом помилки, що має істотне значення, тобто поза їх волею, оскільки вони неправильно сприйняли фактичні обставини правочину, права та обов`язки, які виникнуть після його укладення договору з ОСОБА_3 , що вплинуло на їх волевиявлення. Їхня воля була направлена на обмін, єдиної у них, власної квартири на квартиру АДРЕСА_10 з метою покращення житлових умов ОСОБА_4 , інваліда І групи.

Довіряючи ОСОБА_32 , який був присутнім в нотаріальній конторі під час укладання договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 підписала договір купівлі-продажу з невідомою їй особою, як складову загального договору обміну, за іншими обставинами ця угода не була б укладена.

Зрозумівши, що вони помилилися і не отримали за квартиру грошей, подружжя ОСОБА_6 не передавали квартиру покупцю за договором купівлі-продажу, як могли протистояли особам, які мали на меті неправомірно заволодіти квартирою, поки примусово в листопаді 2001 року не були виселені з квартири.

Витребування власником майна, яке вибуло з його володіння поза його волею від набувача є відновленням становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право. Такий спосіб захисту був передбачений статями 6 і 145 ЦК УРСР, статтею 50 Закону України «Про власність». За змістом цих статей майно фактично і юридично повертається у власність та володіння первісного власника.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_4 внаслідок помилки, не з їх волі, а іншим зазначеним в рішенні суду шляхом. Порушене суб`єктивне право ОСОБА_1 підлягає захисту судом, способом такого захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме витребування квартири у відповідача ОСОБА_2 шляхом зобов`язання її повернути ОСОБА_1 зазначене спірне майно.

Як вбачається зі статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду.

Згідно частини 4 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог статті 149 ЦК УРСР власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Аналогічне положення містилося в частини 2 статті 48 Закону України «Про власність».

За таких підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира у зв`язку із задоволенням позовної вимоги про витребування зазначеного майна, відповідачка ОСОБА_2 підлягає виселенню із спірної квартири в судовому порядку, як особа, що незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа нею, вселення позивачки ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

На вимоги про повернення майна з чужого незаконного володіння встановлюється трирічна позовна давність (частина 2 статті 50 Закону України «Про власність»).

Статтею 76 ЦК УРСР передбачалось, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 79 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності переривається пред`явленням позову в установленому порядку. Після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується.

Судом першої інстанції встановлено, що порушене право позивачки ОСОБА_1 було предметом судового розгляду з 08.01.2002р., на захист її прав до місцевого суду Малиновського району м. Одеси звернувся прокурор Малиновського району м. Одеси.

День набрання рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2013 року, законної сили, а саме, прийняття ухвали апеляційного суду Одеської області від 25.09.2013р. є початком перебігу позовної давності.

Строк позовної давності на вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, приведення сторін в первісний стан, витребування квартири закінчився 25.09.2016 року.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

У встановлений строк позивачка ОСОБА_1 оскаржила в касаційному порядку рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2013р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25.09.2013р.. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.02.2014р. зазначені судові рішення залишені без змін (т. 1, а. с. 21-22).

12 січня 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з віндикаційним позовом (т. 1, а. с. 3-10).

З урахуванням віку позивачки ОСОБА_1 , тяжкого матеріального стану, необхідності наймати житло, неможливості укласти договір з кваліфікованим адвокатом, очікуванням результатів розгляду її апеляційної та касаційної скарг, суд визнає поважною причину пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції обґрунтовано керувався конституційною засадою верховенства права, складовою якої є справедливість й правильно вважав, що таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу №1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Посилання ОСОБА_16 в інтересах відповідачки ОСОБА_2 про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що позивачка ОСОБА_1 не довела належним чином те, що спірна квартира вибула з її володіння поза її волею, протягом 11 років, коли ОСОБА_1 заявляла про обман, вона могла відмовитись від підписання договору купівлі-продажу, вона отримала грошові кошти за квартири і розпорядилася ними передав їх ОСОБА_32 , не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_1 була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, вибуття спірної квартири із її володіння поза іі волею, а відповідачка ОСОБА_2 - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову, а сама, правомірність набуття прав власності на спірну квартиру.

Однак, в судовому засіданні ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, відповідачкою ОСОБА_2 не було спростовано надані позивачкою письмові докази на підтвердження підстав позову.

Навпаки, судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що позивачка ОСОБА_1 була обманута ОСОБА_32 та іншими особами, які бажали отримати гроші за квартиру подружжя ОСОБА_6 . Позивачка ОСОБА_1 не відмовилась від підписання договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 , тому що знаходилась під впливом помилки.

Встановлено, що подружжя ОСОБА_6 не отримало грошові кошти за квартиру і у ОСОБА_3 таких грошей не було, інші особи за покупця ОСОБА_3 грошей Пановим не передавали, що повністю спростовує постанову слідчого Малиновського РВ Бланковської про притягнення в якості обвинуваченого від 09 листопада 2004 року в частині того, що виручені від продажі 23 тис. грн. ОСОБА_1 передала ОСОБА_29 , щоб він купив квартиру в районі Миколаївської дороги (т.1, а. с. 123) та висновок в рішенні суду від 13 червня 2013 року про те, що допитана в судовому засіданні нотаріус Філімонова ОСОБА_37 вказала, що текст договору купівлі-продажу від 08 вересня 2001 року був зачитаний ОСОБА_1 , перекладений на російську мову, за п. 2 договору продаж вчинено за 23 000,00 грн., які отримані повністю ОСОБА_1 до підписання цього договору, ніяких застережень або непогоджень стосовно змісту договору, розміру вартості об`єкту нерухомості, неотримання коштів за квартиру, ОСОБА_1 нотаріусу не заявляла.

Позивачка ОСОБА_1 не заявляла про неотримання коштів, помиляючись у природі договору, своїх правах та обов`язках. Родина Панових отримала 500 доларів США лише від Королькових, які продали квартиру відповідачці ОСОБА_2 , яка вправі пред`явити позов до Королькових і повернути таким чином гроші сплачені їм за спірну квартиру.

Отже, рішення суду першої інстанції повністю відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України щодо його обґрунтованості та законності.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975р у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Таким чином, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) , заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Отже, керуючись положеннями ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає, що з метою ефективного забезпечення поновлення порушеного права, позивачка ОСОБА_1 обґрунтовано звернулась до суду з вимоги віндикаційним позовом.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1 доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка ОСОБА_2 заволоділа спірною квартирою неправомірно, чим порушила її права.

За таких обставин, позивачка ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення їх відповідачкою, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу №1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому".

"Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти Франції" від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто Холдінг проти України" від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація невпевненості, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов`язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу №1.

В рішенні у справі «Звежинський проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд зазначив, що позбавлення майна, у зазначенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбудеться в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 доведено, що відповідачка ОСОБА_2 придбанням спірної квартири порушила права позивача, отже вимоги про витребування майна і тим самим відновлення її права на квартиру забезпечує "справедливу рівновагу" між інтересами сторін у справі і суспільства й не порушує її право на мирне володіння майном, а також є дотриманням справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі і в наслідок дотриманням положень частини 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, статті 1 Протоколу №1 до Конвенції та статті 2 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 червня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко