Провадження № 22-ц/802/747/19 Категорія: 43 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Киці С. І., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів Грибан ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про встановлення порядку користування будинком та надвірними будівлями та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про встановлення порядку користування будинком та надвірними будівлями.

Вимоги позову обґрунтовувала тим, що у період з 30 квітня 2010 року по 22 жовтня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна донька ОСОБА_4

27 липня 2010 року з дозволу та згоди батька чоловіка ОСОБА_5 вона зареєструвалася та почала постійно проживати у будинку за адресою АДРЕСА_1 , як член сім`ї відповідачів.

Після розірвання шлюбу між сторонами почалися постійні конфлікти, а саме сторона відповідача почала чинити їй перешкоди у проживанні у спірному будинку, у зв`язку з чим між ними неодноразово виникали судові спори.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року у цивільній справі №161/3833/15-ц позивача та її доньку вселено у спірний будинок. Однак ОСОБА_5 довгий час не виконував рішення суду про її вселення, лише в примусовому порядку виконав його, визначивши їй для проживання житлову кімнату на першому поверсі, в якій проживає бувша свекруха ОСОБА_6 .

Позивач зазначала, що проживати в цій кімнаті вона з дитиною не може, оскільки між ними та ОСОБА_6 існують постійні конфлікти, а перший поверх будинку має ще одну житлову кімнату.

Позивач зазначала, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року у цивільній справі №161/4193/16 за позовом ОСОБА_5 про визначення порядку користування будинком вказано, що визначення для проживання відповідача разом з малолітньою дитиною кімнати, яку займає мати бувшого чоловіка, є неприйнятним, не відповідає вимогам розумності та справедливості, так як на даний час вони не є членами однієї сім`ї і між ними виникали суперечки щодо користування будинком.

З наведених підстав позивач просила суд: 1) встановити наступний порядок користування будинком АДРЕСА_1 та надвірними будівлями:

- надати для проживання ОСОБА_1 і її малолітній дочці ОСОБА_4 кімнату площею 23 кв.м на першому поверсі вказаного будинку, що зазначена в плані технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна під номером 1-16, з правом вставити замок у двері даної кімнати, розставляти у ній меблі та оздоблювати кімнату на власний розсуд, не порушуючи при цьому цілісності стін;

- надати ОСОБА_1 і її малолітній дочці ОСОБА_4 разом з відповідачами наступні приміщення загального користування на першому поверсі вказаного будинку, що зазначені в плані технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна: коридор 1-9 загальною площею 13,3 кв.м, кухню, 1-14 загальною площею 11,3 кв.м, гардероб 1-10 загальною площею 3,5 кв.м, убиральню 1-11 загальною площею 1,3 кв.м, ванну 1-12 загальною площею 3,1 кв.м.;

- надати в користування позивачам наступні надвірні будівлі, що зазначені на схемі земельної ділянки в технічному паспорті на об`єкт нерухомого майна: 1/2 частини сараю Б1 та 1/2 частини погрібу Б2, який розташований у приміщенні сараю Б1.

2) зобов`язати відповідачів не чинити перешкод позивачам в користуванні: кімнатою 1-16 площею 23 кв.м. на першому поверсі вказаного будинку, коридором 1-9 та наступними приміщенням на першому поверсі вказаного будинку: коридором 1-9, кухнею 1-14, з правом спільного користування газовою плитою, пральною машиною та з наданням позивачу права встановити в кухні свій холодильник, гардеробом 1-10, убиральнею 1-11, ванною 1-2, а також 1/2 частиною сараю Б1 та 1/2 частиною погріба Б2, який розташований в приміщенні сараю Б1, які розміщені на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , на не чинити перешкод позивачам у вільному відкриванні замків у хвіртці вказаного будинковолодіння та у вхідних дверях даного будинку, вільно заходити в будинок, вільно користуватися приміщеннями загального користування на першому поверсі вказаного будинку, вільно пересуватися по території земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.5-6).

19 лютого 2018 ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Служба у справах дітей Луцької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 більше ніж протягом одного року не проживає у спірному будинку, а тому просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року первісні позовні вимоги задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_5 повторно визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 і її малолітня дочка ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 , з урахуванням норм житлової площі, санітарних правил, моральних засад суспільства, а також враховуючи інтереси всіх осіб, які користуються будинком.

Встановлено наступний порядок користування будинком АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: надати ОСОБА_9 . ОСОБА_10 .та її малолітній дочці ОСОБА_4 у спільне користування разом з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 приміщення загального користування на першому поверсі вказаного будинку, а саме коридор 1-9 загальною площею 13,3 кв.м, кухню, 1-14 загальною площею 11,3 кв.м, гардероб 1-10 загальною площею 3,5 кв.м, убиральню 1-11 загальною площею 1,3 кв.м, ванну 1-12 загальною площею 3,1 кв.м, а також розташовані на земельній ділянці сарай Б1 та прогріб Б2.

Зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_1 і її малолітній дочці ОСОБА_4 у вході на територію даного будинковолодіння та безпосередньо до будинку.

Зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_1 і її малолітній дочці ОСОБА_4 у користуванні визначеним власником будинку житловим приміщенням та приміщеннями загального користування на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , а саме коридором 1-9 загальною площею 13,3 кв.м, кухнею, 1-14 загальною площею 11,3 кв.м, в тому числі не чинити перешкод у спільному користуванні газовою плитою, пральною машиною та холодильником, гардеробом 1-10 загальною площею 3,5 кв.м, убиральнею 1-11 загальною площею 1,3 кв.м, ванною 1-12 загальною площею 3,1 кв.м, а також розташованими на земельній ділянці сараєм Б1 та погребом Б2.

У задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Зазначав, що ОСОБА_1 не є членом його сім`ї і фактично ніколи нею не була, а тому не має права вимагати вирішити питання про визначення її місця проживання у будинку. Вважає, що проживання позивачки у його будинку обмежує його право власності, що є непорушним. Також зазначає, що позивач не довела факту вчинення їй перешкод у користуванні визначеною ним кімнатою 1-16, а судові спори нею ініціюються лише з метою дошкулити бувшому чоловікові та його родичам. Вказує, що позивачка з дитиною без поважних причин не проживала у будинку після її примусового вселення, а тому її слід визнати такою, що втратила право користування житлом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, мотивуючи тим, що вселялася у будинок як член сім`ї власника, після розлучення із сином власника житла між ними ніяких угод щодо права на проживання не укладалось, а при вирішенні питання про її вселення відповідач ОСОБА_5 виділив їй з дитиною місце проживання у кімнаті разом з бувшою свекрухою, що, як зазначено у рішеннях апеляційного та касаційного судів, є неправомірним.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 30 квітня 2010 року по 22 жовтня 2014 року позивач із сином власника будинку ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна донька ОСОБА_4

27 липня 2010 року з дозволу та згоди батька колишнього чоловіка ОСОБА_5 позивач зареєструвалася та почала постійно проживати у будинку за адресою АДРЕСА_1 , як член сім`ї відповідачів.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 у позивачки виникали постійні конфлікти з родичами бувшого чоловіка, а саме сторона відповідача почала чинити їй перешкоди у проживанні у спірному будинку, у зв`язку з чим між ними неодноразово виникали судові спори.

Відповідно до норм ч.2,4 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи та які встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа. щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року у цивільній справі №161/3833/15-ц позивача та її доньку вселено у спірний будинок (т.1 а.с.7-9). Дане рішення, як видно із матеріалів справи, не було виконане протягом тривалого часу - до 16 грудня 2016 року. Під час виконання рішення про вселення позивача власник ОСОБА_5 визначив їй для проживання житлову кімнату на першому поверсі площею 16,5 кв.м., позначка 1-15 на поверховому плані будинку, в якій проживає його дружина ОСОБА_6 (т.1 а.с.22).

Разом з тим, ОСОБА_1 покликається на рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року у цивільній справі №161/4193/16 за позовом ОСОБА_5 про визначення порядку користування будинком, в якому вказано, що визначення для проживання відповідача разом з малолітньою дитиною кімнати, яку займає мати бувшого чоловіка є неприйнятним, не відповідає вимогам розумності та справедливості, так як на даний час вони не є членами однієї сім`ї і між ними виникали суперечки щодо користування будинком.

В ході судового розгляду встановлено, що проживати у цій кімнаті позивач з дитиною та ОСОБА_6 не може, оскільки між ними виникають постійні конфлікти, відсутня можливість поставити своє ліжко для себе і дитини, створено такі умови, що користуватися кухнею протягом цілого дня було обмежено, що негативно впливало би на режим годування малолітньої дитини, а крім того, як ствердили сторони під час розгляду справи у суді, ця кімната перелаштована власником на приміщення загального користування - столову кімнату.

Таким чином, власником будинку виділено для проживання ОСОБА_1 з дитиною приміщення, в якому вона не мала можливості реально проживати, що призвело до порушення її права на користування житлом, яке було визнане судовим рішенням та захищене шляхом її вселення.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із статтею 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 64 ЖК передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проаналізувавши вищевстановлені обставини та враховуючи вказані норми закону і те, що ОСОБА_1 не є власником спірного майна, хоча на законних підставах зареєстрована у спірному будинку, є бувшим членом сім`ї власника, наявність рішення судів про її вселення, визначення їй житлової кімнати відповідачем ОСОБА_5 , яку вона не може займати, колегія суддів доходить висновку про часткову обґрунтованість первісного позову щодо зобов`язання власника визначити житлове приміщення, яке мають право займати позивач та її малолітня дитина у спірному житловому будинку, що повністю відповідає нормам ст. 405 ЦК України.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Як визначено ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Серед інших засад цивільного законодавства ст.3 ЦК України встановлює такі як: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду із позовом, позивач на власний розсуд обирає відповідний спосіб захисту. Даною статтею визначено ці способи. Проте суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном чи у випадку неможливості дійти згоди щодо порядку користування спільним майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод або визначення порядку користування, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю або про визначення порядку користування житловим приміщенням.

Правовий статус таких приміщень, які перебувають у приватній власності, регулюється Цивільним кодексом України. Визначення порядку користування житлом може виникнути тільки в тому випадку, коли є спір між співвласниками і розділити (виділити) частину із загального майна технічно неможливо. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Отже, у разі відсутності згоди у визначенні порядку користування жилим приміщенням між співвласниками, особа має право звернутись із позовом до інших співвласників про визначення порядку користування будинком.

Однак, позивач ОСОБА_1 не є співвласником житла, а тому не має право вимагати визначити порядок користування будинком, який належить на праві власності відповідачу шляхом виділення їй конкретної кімнати та інших приміщень, а так само й іншим обладнанням та побутовою технікою, що у них знаходяться. ЇЇ право користування визначено вказаними вище нормами закону, а саме - ст.156 ЖК та ст.405 ЦК України.

Отже, і вимоги щодо встановлення спільного користування коридором, кухнею, в тому числі щодо припинення чинити перешкоди у спільному користуванні газовою плитою, гардеробом, убиральнею, ванною з урахуванням наведених вище норм закону не підлягають до задоволення, оскільки на зазначені приміщення не може бути встановлено порядок користування і тому, що вони є допоміжними та загального користування. Що стосується рухомих речей (пральної машинки, холодильником, газової плити) то вони також не можуть буть об`єктами спільного користування, так як вони не є складовою частиною житла. Право надання дозволу на користування господарськими будівлями та спорудами є виключним правом власника житла, до якого вони відносяться.

Разом з тим, вимоги щодо зобов`язання не чинити перешкод позивачці з дитиною у вході на територію даного будинковолодіння та безпосередньо до будинку не можуть бути задоволені, оскільки факти чинення перешкод для доступу до житла не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Як ствердила сама позивачка ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, після виявлення нею факту заміни замка на вхідних дверях відповідач повернув попередній замок і у неї до даного часу є ключ від вхідних дверей будинку. А також вона підтвердила пояснення свідків, які допитувались у суді першої інстанції, що вхід на подвір`я будинковолодіння завжди вільний, лише один раз був зачинений, хоча власник не заперечив негайно приїхати і відчинити ворота.

Крім того, як видно із матеріалів справи, будинок складається із двох поверхів. Таким чином, власник має можливість визначити будь-яке приміщення для проживання позивачки з дитиною. Отже, виходячи із норм, встановлених ст. 15 ЦК України та с.4 ЦПК України, щодо захисту прав особи лише у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, то задоволення судом вимог про зобов`язання не чинити перешкод позивачці і її дитині у користуванні визначеним власником будинку житловим приміщенням та приміщеннями загального користування є передчасним, оскільки фактично судом лише зобов`язано відповідача визначити відповідне приміщення для проживання ОСОБА_1 з дочкою, проте фактів чинення перешкод після виконання такої дії ще не встановлено.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував, а тому помилково прийшов до висновку про задоволення позову в цій частині.

Щодо зустрічного позову то слід зазначити, що не проживання позивачки та її неповнолітньої дочки у спірному будинку було зумовлено поважними причинами, зокрема припиненням шлюбних відносин, виникненням конфліктів між її сім`єю та іншими мешканцями (в тому числі власником) будинку, а також неналежним виконанням відповідачем рішень судів, створення умов неможливості проживання у будинку, а тому вірним, на думку колегії суддів, є висновок суду першої інстанції про необрунтованість та безпідставність доводів зустрічного позову, в задоволенні якого суд відмовив.

Інші доводи апеляційної скарги щодо зустрічного позову не спростовують висновків суду, а тому не беруться колегією суддів до уваги.

Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його частково, зобов`язавши відповідача як власника визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 з дитиною у даному будинку. В решті рішення суду - в частині зустрічного позову - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року в даній справі в частині вирішення первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Первісний позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_5 визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 і її малолітня дитина ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог первісного позову відмовити.

В решті дане рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційного інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді