ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7340/19 Справа № 215/5042/18 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2019 року, яке постановлено суддею Камбул М.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, та повний текст рішення складено 20 травня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ПівнГЗК») про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 06.11.2002 року по 04.03.2014 року працював на підприємстві відповідача. 21.01.2009 року йому було встановлено професійне захворювання: радикулопатія попереково-крижова, на фоні вираженого остеохондрозу, спондилоартрозу та деформуючого попереково-крижового відділу хребта, з помірно вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійкий больовий синдром, які виникли з вини ПрАТ «ПівнГЗК», що підтверджується актом розслідування професійного захворювання. Відповідно до висновку МСЕК від 21.01.2009 року позивачу первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності, 3 групу інвалідності, безстроково. У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичний біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у відповідача, просив стягнути з ПрАТ «ПівнГЗК» 120 625 грн. моральної шкоди.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь позивача 18 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів та стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 1762 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та збільшення розміру стягнутої з відповідача на його користь моральної шкоди до заявленої ним у позовній заяві суми, посилаючись на те, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував характер отриманих ним професійних захворювань, відсоток втрати ним професійної працездатності, безстрокової інвалідності та стан здоров`я, який не поліпшується, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності, безстроково.

Вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ПрАТ «ПівнГЗК» зазначає про те, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим, на їх думку, без порушень норм матеріального та процесуального права, а посилання позивача в апеляційній скарзі є незаконними та безпідставними, такими, що не відповідають вимогам ЦПК України.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 06 листопада 2002 року по 01 серпня 2008 року працював муляром, з 01 серпня 2008 року по 04 березня 2014 року на посаді слюсаря - електрика з ремонту електроустаткування ремонтної дільниці на ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК» (а.с. 12-16).

Згідно п. 16 Акту № 38 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 грудня 2008 року, ОСОБА_1 , працюючи, зокрема 5 років 10 місяців на дільниці з ремонту будівель, споруд та технологічного устаткування фабрик № 14 РБУ на підприємстві відповідача муляром, згідно своїх обов`язків, виконував роботи по кладці всіх видів стін, фундаментів, склепінь, арок, колекторів та інших конструкцій будівель, промислових споруджень з цегли та природного каменю, розбиранню кладки та приготування розчину підлягав впливу шкідливих виробничих факторів, а саме: важкість праці, яка перевищувала допустимі нормативи в зв`язку з недосконалістю технологічного процесу кладки (а.с. 10).

Відповідно до п. 17 Акту, причиною професійного захворювання позивача є робота протягом 10 років 7 місяців в умовах впливу на організм шкідливих факторів, зокрема, на підприємстві відповідача протягом 5 років 10 місяців, показники яких перевищували гранично допустимий рівень, а саме: потужність зовнішньої роботи за участю м`язів нижніх кінцівок і тулуба 195 вт при нормативному значені 41-90Вт; величина навантаження за зміну при утриманні вантажу за участю м`язів тулуба і ніг 130000 при нормативному значені 100000 (кгс); робоча поза при нахиленому положенні до 30? більше 30? - 27/ при нормативному значені 25% зміни; нахили корпусу (вимушені, більше 30?), кількість за заміну - 108-350 при нормативному значенні до 100(а.с. 10-11).

Висновком МСЕК від 21 січня 2009 року позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, безстроково (а.с. 7).

Суд, частково задовольняючи позов позивача до ПрАТ «ПівнГЗК», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак, не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів 5 років 10 місяців, при цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача.

Однак, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, який погіршується, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, працюючи на ПрАТ «ПівнГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів 5 років і 10 місяців, позивач втратив 30% професійної працездатності, має інвалідність третьої групи, внаслідок отриманих професійних захворювань він постійно відчуває біль та страждання, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратливості, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, що порушує його нормальні життєві зв`язки. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є безстроковими.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість його праці в шкідливих умовах праці протягом 10 років 7 місяців, з яких на підприємстві відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» 5 років 10 місяців, відсоток втрати професійної працездатності за двома профзахворюваннями у розмірі 30%, та третя група інвалідності, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ПівнГЗК» збільшивши його з 18 000 гривень до 30 000 гривень.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача стягнув з ПрАТ «ПівнГЗК» судовий збір у розмірі 1 762 гривні на користь держави, проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

За ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" фізичною особою за подання до суду позовної заяви не майнового характеру має бути сплачено судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб тобто - 704,80 грн.

Згідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII розмір мінімальної заробітної плати для працездатних осіб з 01.01.2018 становив 1762, 00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки на час розгляду справи мінімальний судовий збір за подання заяви майнового характеру складав 704,80 гривень, що перевищує 1% від стягнутої суми, та зважаючи на те, що судовий збір, що стягується не може бути меншим за мінімальний судовий збір визначений законодавством, колегія суддів вважає, що з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 гривень.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно послався в своєму рішенні на Постанову Дніпровського апеляційного суду № 212/8313/18 від 21.03.2019 року, в зв`язку з тим, що згідно обставин зазначеної справи, суд апеляційної інстанції збільшив розмір судового збору з 704,80 гривень до 1500 гривень пропорційно задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за рахунок відповідача, невірно застосовані норми процесуального права, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору, із зменшенням стягнутого судом першої інстанції судового збору з 1762 гривень до 704,80 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2019 рокузмінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 18 000 грн. до 30 000 (тридцять тисяч) грн.

Рішення суду змінити, зменшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 1762 гривень до 704 (сімсот чотири) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: