Справа № 148/2152/17
Провадження № 22-ц/801/1698/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 рокуСправа № 148/2152/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Панасюка О.С.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2019 року, постановлену у складі судді Ковганича С.В., в залі суду,

встановив:

В провадженні Тульчинського районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

20 травня 2019 року ОСОБА_1 подала позовну заяву у новій редакції та збільшила позовні вимоги, зокрема просила встановити факт прийняття спадщини, скасувати свідоцтво про право на спадщину та визнати право власності на спадкове майно.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 травня 2019 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору за немайнову вимогу про встановлення факту прийняття спадщини.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно, в частині позовних вимог щодо встановлення факту прийняття спадщини, залишено без розгляду.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху, зокрема не надано доказ сплати судового збору.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій зазначає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та за неповного з`ясування обставин, зокрема суд помилково не взяв до уваги квитанцію про сплату судового збору в розмірі 768,40 грн. № 0.0..1 від 30.05.2019 року.

За вказаних обставин, ОСОБА_1 просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2019 року вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 травня 2019 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху в частині позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини у зв`язку з несплатою судового збору.

На виконання вимог ухвали суду, 31 травня 2019 року ОСОБА_1 надала суду особисто написану заяву про усунення недоліків позовної заяви до якої долучено банківську квитанцію про сплату судового збору в розмірі 768,40 грн № 0.0..1 від 30.05.2019 року.

Не приймаючи до уваги вказану квитанцію про сплату судового збору, суд першої інстанції вказав, що судовий збір сплачено не позивачем, а ОСОБА_5 який не є адвокатом і не є учасником справи, однак дана справа розглядається за правилами загального позовного провадження і представляти інтереси позивача може виключно адвокат.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про судовий збір", платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи усі процесуальні документи по справі, у тому числі заява про усунення недоліків, підписано безпосередньо позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до договору доручення від 03 червня 2019 року ОСОБА_1 уповноважила свого чоловіка ОСОБА_5 , окрім іншого вносити від її імені належні платежі у разі виникнення такої потреби.

Звертається увага на те, що ОСОБА_5 не представляє інтереси ОСОБА_1 у цій справі, оскільки сплата судового збору на підставі договору доручення не є представництвом інтересів особи в розумінні ст. 60 ЦПК України.

Крім цього, у п. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №9 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді; у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, суд першої інстанції мав можливість розглянути спір по суті та за результатом вирішення справи стягнути належну суму судового збору, однак потрактував норму процесуального права надто суворою, що призвело до помилкового залишення без розгляду частини позовних вимог ОСОБА_1 , що в свою чергу позбавило заявника права на доступ до суду і завадило розгляду її позовних вимог та відповідно є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про залишення без розгляду частини позовних вимог ОСОБА_1 є передчасним, а тому ухвалу належить скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 червня 2019 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ О.С. Панасюк

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук