ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 червня 2019 року

м. Харків

справа № 642/120/19

провадження № 22-ц/818/2518/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5 ,

третя особа - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Баярд»,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мараєва Яна Володимирівна,

приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Наталія Віталіївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2019 року в складі судді Пашнєва В.Г.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Баярд» ( далі - ТОВ «ЮФ «Баярд» ), приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Мараєва Яна Володимирівна та ОСОБА_6 , в якому просив визнати недійсними укладені 31 липня 2015 року фіктивні договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. за реєстровими номерами 510 та 1344, за яким ОСОБА_3 набула право власності на 90/100, а ОСОБА_4 - на 10/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив забезпечити позов, шляхом накладення заборони відчуження на житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаного житлового будинку; заборонити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вчиняти певні дії, а саме - розпоряджатися вказаним житлом.

Заява мотивована тим, що на даний час нерухоме майно, що є предметом спору по даній справі та на яке позивач просить накласти заборону відчуження, перебуває у власності відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Зазначає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не виконали судові рішення про стягнення грошових коштів, продовжують ухилятись від їх виконання. Вважає, що у разі невжиття заходів забезпечення позову це призведе до порушення законних прав позивача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не надано доказів реальної загрози утруднення виконання можливого рішення по справі, а саме - не надано доказів того, що сторони по справі мають намір та реальну можливість відчужити майно, яке є предметом спірних договорів.

19 березня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, оскільки висновки, викладені в ній, не відповідають обставинам справи.

Інші учасники справи ухвалу суду першої інстанції не оскаржували, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі - постанова Пленуму ВСУ № 9) заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись у суд із позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсними укладені 31 липня 2015 року фіктивні договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. за реєстровими номерами 510 та 1344, за яким ОСОБА_3 набула право власності на 90/100, а ОСОБА_4 - на 10/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що доказів на підтвердження наміру відповідачів та реальної можливості відчуження майна не надано.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 пояснила, що на даний час ОСОБА_3 проживає в будинку АДРЕСА_1 та не має наміру відчужувати цю нерухомість. ОСОБА_5 пояснив, що борг частково погашений.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, підстав для вжиття заходів забезпечення позову немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що реалізація житла унеможливлює виконання можливого рішення суду про задоволення її позову, є припущенням.

Наявність самого по собі позову про визнання недійсними фіктивних договорів купівлі-продажу не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони реалізації спірного будинку, з огляду на те, що право відповідачів на належні їм частини вказаного будинку позивачем не оспорюється, а предметом спору є лише виключно договірно-правові відносини стосовно дійсності договорів купівлі продажу.

Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а самі лише посилання в заяві на потенціальну можливість невиконання рішення суду без наявного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Тому обраний позивачем спосіб забезпечення позову не є розмірним із предметом спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 149, 150, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю.Тичкова