Номер провадження: 22-ц/813/3761/19
Номер справи місцевого суду: 505/1597/18
Головуючий у першій інстанції Івінський О. О.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення авансу, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків -

ВСТАНОВИВ:

04.06.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення авансу з ОСОБА_1 в сумі 20 000 доларів США.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду від 07.06.2018 року відкрито провадження по справі за вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.10.2007 року та 29.01.2008 року ОСОБА_2 , маючи на меті придбати в майбутньому в приватну власність нежитлове приміщення, за адресою АДРЕСА_1 в, передав ОСОБА_1 у вигляді авансу грошові кошти у загальному розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США.

Для підтвердження отримання зазначених коштів ОСОБА_1 власноруч написав дві розписки, в яких зазначив, що отримав від ОСОБА_2 кошти в загальній сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США.

Станом на травень місяць 2018 року договір купівлі-продажу зазначеної нерухомості укласти на первісних умовах вже не вдається за можливе, оскільки кон`юнктура ринку нерухомості, курс долара та економічна ситуація склалися таким чином, що вказана нерухомість знецінилась та не вартує навіть сплаченого ним авансу.

Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 повернути йому грошові кошти в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, які той отримав від нього у вигляді авансу, на що ОСОБА_1 відмовив в зв`язку з відсутністю в нього цих коштів.

ОСОБА_1 відмовлявся врегулювати спір досудовим шляхом, тому позивач ОСОБА_2 був змушений звернутись до суду з відповідним позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь 20 000 (двадцять тисяч) доларів США.

Позивач ОСОБА_2 зазначив, що вказані обставини підтверджуються власноручно написаними ОСОБА_1 розписками, оригінали яких знаходяться у позивача та будуть надані суду на огляд.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було укладено нотаріально посвідченого попереднього договору або договору купівлі-продажу нерухомості, за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України. Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 стверджує, що передана ним грошова сума на користь ОСОБА_1 в розмірі 20 000 доларів США є авансом та підлягає поверненню йому в повному обсязі та просить суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20 000 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день платежу та сплачений судовий збір.

Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти первісного позову, через канцелярію суду 09.07.2018 року, надав зустрічну позовну заяву, у якій просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 , збитки в сумі 23595,00 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день прийняття рішення та усі судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду від 11.07.2018 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків, зустрічний позов об`єднаний в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми авансу.

На обґрунтування зустрічного позову зазначив, що між ним та ОСОБА_2 досягнута домовленість щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу його нерухомості у вигляді нежитлового приміщення, за адресою АДРЕСА_1 в за ціною 600 доларів США за кв.м. на загальну суму 38 040 доларів США. Згідно його власноручних розписок від 11.10.2007 року та 29.01.2008 року він отримав грошові кошти у загальній в сумі 20 000 доларів США від ОСОБА_2 в рахунок укладеного договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості.

На обґрунтування зустрічного позову позивач ОСОБА_1 вказував, що протягом 10 років свої наміри ОСОБА_2 не змінював і обіцяв виконати свої зобов`язання щодо укладання договору купівлі-продажу зазначеного вище майна та сплати його повну вартість. Іншим покупцям було неодноразово відмовлено в продажі цих приміщень. Також було відмовлено потенційним орендарям в укладанні договору оренди.

Відповідно до висновку №05/2018 Експертного дослідження за заявою ОСОБА_1 по визначення ринкової вартості нежитлових приміщень по проспекту АДРЕСА_1 станом на 2007-2008 р. та 2018 роки, ринкова вартість нежитлових приміщень (офісу) літ. «А» №2,3,4,5, загальною площею 64,2 кв.м., розташованИХ за адресою АДРЕСА_1 , станом на 2007-2008 роки складає 40 061,00 доларів США та ринкова вартість цих приміщені станом на липень 2018 року складає 14 445,00 США.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , посилаючись на невиконання первісним позивачем попереднього договору та в зв`язку з відмовою ОСОБА_2 укласти з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_2, вважає, що ОСОБА_2 завдав йому збитки на суму 23 595 доларів США та відповідно до положень ч. 2 ст. 635 ЦК України вказані кошти мають бути відшкодовані йому та стягнуті з ОСОБА_2 в зв`язку із знеціненням його майна.

Збитки позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 складають розмір знецінення належного йому нерухомого майна, яке є предметом договірних відносин між ним та ОСОБА_2 , та дорівнює 23595,00 доларів США, що є різницею між обумовленою вартістю приміщень та їх сьогоднішньою вартістю (38 040,00-14445,00=23595,00) та на момент пред`явлення позову сума завданих ОСОБА_2 збитків оцінена позивачем ОСОБА_1 у гривневому еквіваленті, згідно офіційного курсу НБУ (26,42978 ) на 06.07.18р. становить 623 610,66 грн.

Також позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вказує розмір витрат на правову допомогу, пов`язаний з розглядом даної справи, який дорівнює 13 000,00 грн.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення авансу задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день виконання рішення на користь ОСОБА_2 , що на день постановлення рішення становлять в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 551 400 (п`ятсот п`ятдесят одна тисяча чотириста) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 , сплачений судовий збір в сумі 5927,58грн. на користь ОСОБА_2

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків в сумі 23 595 доларів США відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням судуОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просИть скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомості

- нежитлового приміщення, за адресою АДРЕСА_2 в за ціною 600 доларів США за кв.м.

Вказана домовленість підтверджується розписками ОСОБА_1 від 11.10.2007 року та 29.01.2008 року про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 в загальній сумі 20 000 доларів США.

Частинами 1,3 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір,

сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч.1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ч.2 ст. 570 ЦК України).

Таким чином, внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке випливає із договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного між сторонами, який за своєю формою та змістом має відповідати вимогам чинного законодавства для укладення угод щодо нерухомого майна.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 22 серпня 2018 року (Справа № 401/3856/16-ц) визначила, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (частина перша статті 635 ЦК України).

Відповідно до частини першої статі 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було укладено нотаріально посвідченого попереднього договору та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомості, за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України, а тому суд обґрунтовано дійшов висновку, що передана ОСОБА_2 грошова сума в розмірі 20 000 доларів США на користь ОСОБА_1 є авансом та підлягає поверненню в повному обсязі.

До правовідносин, що виникли між сторонами підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 570 ЦК України, яка встановлює презумпцію авансу. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання, яке виникає з укладеного договору.

Колегія суддів приймає до уваги доводи , що визначальним є сам факт отримання грошових коштів, сплачених як аванс, що первісним позивачем доведено, а відповідачем за первісним позовом підтверджено та не заперечується.

Вищевказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25.09.2013р. у справі № 6-83ц13, від 13.02.2012р. у справі №6-176цс12 щодо правового застосування норми ст.570 ЦК України з приводу повернення авансу.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.11.2017р. у справі 6-1063цс17.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки первісний позивач передав відповідачу за первісним позовом грошову суму у розмірі 20 000 доларів США у рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомості, а не у гривнях, то позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 суми авансу у розмірі 20 000 доларів США, що станом на день постановлення рішення по справі складає 551 400 (п`ятсот п`ятдесят одна тисяча чотириста) грн. за курсом НБУ 27,57грн. за 1 долар США є обґрунтованими.

Що стосується вимог зустрічного позову, встановлено, що ОСОБА_1 вимагає стягнення з ОСОБА_2 збитків, підставою яких є на думку позивача по зустрічному позову невиконання ОСОБА_2 умов попереднього договору.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно приписів ч.1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (Договір купівлі-продажу земельної ділянки єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (редакція ч.1 ст. 657 ЦК України станом на 2007-2008 роки).

Таким чином, попередній договір щодо нерухомого майна в 2007-2008 роках мав укладатися у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що попереднього письмового, нотаріально посвідченого договору, щодо укладання в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 в між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які б за формою та змістом відповідали приписам ч.1 ст. 635 ЦК України, не укладалося.

Тому, оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було укладено письмового та нотаріально посвідченого попереднього договору, тому ОСОБА_2 не міг ухилятися від укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Отже умотивованою є позиція суду першої інстанції, що письмові розписки ОСОБА_1 від 11.10.2007 року та 29.01.2008 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів, відповідно до приписів ч.ч. 1, 4 ст. 635 ЦК України, по своїй формі та суті не являються попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, а відтак ОСОБА_1 не має правових підстав на відшкодування збитків у разі необґрунтованого ухиляння сторони від укладення основного договору .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Слід також зазначити що, в Постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, яка залежно від підстав виникнення поділяється на договірну та недоговірну.

Договірна відповідальність виникає в разі порушення умов договору (зобов`язання) стороною цього договору. Деліктна відповідальність - є недоговірною відповідальністю. Вона настає у разі протиправного завдання шкоди будь-кому, коли правопорушник не перебуває в договірних відносинах із потерпілим.

Проаналізувавши вищенаведені положення законодавства, судом встановлено, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 пошкоджував, знищував нерухомість ОСОБА_1 , обмежував права власника вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном для отримання доходів шляхом здавання в оренду або шляхом продажу суду не надано.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Підсумовуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності правильним є висновок суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, та надані позивачем докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, є належними, достовірними та допустимими.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Доводи апеляційної скарги не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновок суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами справи, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 375, 374 , 381-384 ЦПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового

Повний текст постанови складено 13.06.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді:

А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький