П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 686/11900/13-ц

провадження № 61-24321 св 18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі Хмельницької філії Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року в складі колегії суддів: Горох Л. М., Костенка А. М., П`єнти І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2013 року ПАТ КБ «Надра», яке є правонаступником ВАТ КБ «Надра» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідачів на свою користь у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 7 вересня 2006 року №175/МК/2006 - 978 в сумі 41 134 євро 25 центів, що еквівалентно по курсу НБУ 432 257,84 грн, та за кредитним договором від 17 січня 2007 року №10/МК/2007 - 978 в сумі 77 193 євро 87 центів, що еквівалентно по курсу НБУ 802 607,36 грн.

На обґрунтування позову посилалось на те, що відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання за укладеними договорами кредитів та поруки, у зв`язку із чим і утворилась зазначена сума боргу.

Історія справи

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2006 року № 175/МК/2006-978 у розмірі 41 134,25 євро та за кредитним договором від 17 січня 2007 року № 10/МК/2007-978 у розмірі 77 193,87 євро, всього 118 328,12 євро. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2015 року скасовано заочне рішення, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 17 травня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки позивач не надав оригінали банківських виписок про рух коштів по кредитних договорах, про отримання кредитних коштів та погашення кредитів, а представником відповідача заперечується отримання кредитів та розрахунок заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 17 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» за кредитним договором №175/МК/2006-978 від 07 вересня 2006 року 12534,23 євро заборгованості за відсотками за користування кредитом та 19628,56 грн пені, та за кредитним договором №10/МК/2007-978 від 17 січня 2007 року 15565,09 євро заборгованості за кредитом, 5991,69 євро заборгованості за відсотками за користування кредитом та 33757,84 грн пені. В решті позову відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов до боржника за кредитними договорами, суд апеляційної інстанції виходив з того, що представлені банком розрахунки заборгованості за кредитними договорами підтверджуються виписками про рух коштів на рахунках. При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що строк дії кредитного договору №175/МК/2006-978 від 07 вересня 2006 року закінчився у вересні 2009 року, а тому застосував щодо усіх несплачених платежів за тілом кредиту строк позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу №686/11900/13-ц з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом апеляційної інстанції були прийняті до уваги докази, які не були предметом дослідження судом першої інстанції і які були подані позивачем до суду апеляційної інстанції без зазначення причин неподання доказів до суду першої інстанції та їх поважності. Заявниця зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази передачі ОСОБА_1 коштів за цими договорами. Також вказує, що суд не звернув уваги на те, що строк дії договору №175/МК/2006-978 від 07 вересня 2006 року сплив у вересні 2009 року, отже строк позовної давності за вимогами банку сплив у вересні 2012 року, а до суду позивач звернувся у 2013 році. Таким чином, висновки суду в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та 19628,56 грн пені за період з жовтня 2010 року по червень 2013 року є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Заперечень на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Справу суди розглядали неодноразово.

Під час розгляду справи суди установили, що 07 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №175/МК/2006-978, відповідно до умов якого банком надано позичальнику кредит в сумі 21000 євро зі сплатою 13% річних, з терміном погашення до 03 вересня 2009 року. На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором кредиту того ж дня між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №175/1.

17 січня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №10/МК/2007-978, відповідно до умов якого банком надано позичальнику кредит в сумі 40000 євро зі сплатою 13% річних, з терміном погашення до 16 січня 2012 року. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 17 січня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №10/1.

Крім того, на забезпечення виконання цих кредитних зобов`язань між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 були укладені договори застави від 07 вересня 2006 року та 17 січня 2007 року, предметом яких стали транспортні засоби: сідловий тягач-Е, марки DAF TE47 NAM, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп бортовий-Е, марки PACTON TXD 339, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Суд апеляційної інстанції, виконуючи вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 30 листопада 2016 року в цій справі, також установив, що суть первісних заперечень проти позову відповідачів та їх представника, викладених у заяві про перегляд заочного рішення, письмових поясненнях, запереченнях проти позову, клопотанні зводилася до оспорювання правильності представленого банком розрахунку заборгованості, оскільки мають місце розбіжності між даними позивача та відповідачів, і ОСОБА_1 не ставила питання про розірвання, оспорювання кредитних договорів з підстав їх невиконання банком (невидачі кредиту), як не оспорювала і договорів застави та страхування заставленого майна.

Крім того, судом установлено, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №175/МК/2006-978 від 07 вересня 2006 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняком В. І. вчинено виконавчий напис № 1010 від 17 березня 2008 року, яким в рахунок повернення заборгованості ВАТ КБ «Надра» (правонаступник ПАТ «КБ «Надра») на загальну суму 18001,82 євро та 2029 грн звернуто стягнення на предмет застави - транспортні засоби, належні на праві власності ОСОБА_1 .

Постановою відділу ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції від 04 квітня 2008 року було відкрито виконавче провадження за цим виконавчим написом і здійснювалися заходи з його примусового виконання.

Постановою від 12 листопада 2011 року виконавчий напис повернутий без виконання стягувачу у зв`язку з неможливістю розшукати транспортні засоби, на які звернуто стягнення.

Ні виконавчий напис нотаріуса, ні постанова про відкриття виконавчого провадження, згідно з якою боржнику надано строк для добровільного виконання виконавчого документа, ОСОБА_1 не оскаржувалися у встановленому порядку.

Суди також установили, що на виконання зобов`язань за кредитним договором №175/МК/2006-978 від 07 вересня 2006 року ОСОБА_1 сплачено 17 платежів на загальну суму 9460 євро, а за договором №10/МК/2007-978 від 17 січня 2007 року - 11 платежів на загальну суму 9343,39 грн. Крім того ОСОБА_1 подавала заяву від 23 листопада 2010 року про визнання заборгованості за кредитним договором від 17 січня 2007 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи обох касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні вказаної справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, з урахуванням встановлення судом першої інстанції укладення кредитного договору, для суду має першочергове значення з`ясування питання щодо порушення відповідачем умов кредитного договору щодо погашення цієї заборгованості та розміру заборгованості.

Суд апеляційної інстанції, дотримуючись викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказівок, установив на підставі доказів, що були надані до суду першої інстанції факт отримання відповідачем коштів за спірними договорами, врахувавши у тому числі, що відповідач не ставив питання про розірвання чи визнання недійсними договорів, а також частково погасив кредитну заборгованість, чим підтвердив наявність зазначених грошових зобов`язань.

Отже, доводи касаційної скарги щодо ухвалення апеляційним судом рішення на підставі доказів, які не були надані до суду першої інстанції, не можуть бути прийняті до уваги і колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про факт наявності заборгованості.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін -календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Посилання представника відповідачів на сплив позовної давності за вимогами кредитора є підставою для застосування наслідків пропуску вказаного строку.

У цій справі сторони в обох кредитних договорах визначили окремо як строк кредитування, так і термін щомісячного виконання зобов`язання.

Так, кредитний договір №175/МК/2006-978 сторони уклали 07 вересня 2006 року, за його умовами відповідач отримала строком до 3 вересня 2009 року включно кредитні кошти, які зобов`язалася повернути зі сплатою відсотків у розмірі 13 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом щомісячними платежами упродовж строку дії договору.

Кредитний договір 10/МК/2007-978 сторони уклали 17 січня 2007 року. За його умовами відповідач отримала строком до 16 січня 2012 року включно кредитні кошти, які зобов`язалася повернути зі сплатою відсотків у розмірі 13 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом щомісячними платежами упродовж строку дії договору.

Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому останній платіж згідно з графіками щомісячних платежів за обома договорами збігався з останнім днем дії договорів.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з позовом у червні 2013 року, висновок апеляційного суду про сплив позовної давності за вимогами позивача щодо основної заборгованості за договором від 7 червня 2006 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу (3 вересня 2009 року), по суті є правильним. Також правильного висновку суд дійшов щодо стягнення заборгованості за основним платежем за договором від 17 січня 2007 року в розмірі 15565,09 євро.

Однак суд апеляційної інстанції дійшов неправильних висновків щодо стягнення процентів та пені. Так, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договорів сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитами, які надавалися до 3 вересня 2009 року та 16 січня 2012 року включно.

Отже до цих дат відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами, а починаючи з наступних днів (4 вересня 2009 року та 17 січня 2012 року), відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Таим чином припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку договору у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів року позовна давність не може бути застосована, так як вимога є необґрунтованою.

Щодо задоволених судом вимог про стягнення пені, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно із частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду у цій справі, оскільки на відміну від неї у справі № 6-116цс13, на правовий висновок в якій посилався суд апеляційної інстанції, строк кредитування на момент звернення до суду не сплив, з огляду на що Верховний Суд України й дійшов відповідного висновку.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Суд апеляційної інстанції встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Отже, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Аналогічних висновків щодо правового регулювання подібних правовідносин дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Частиною першої статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, оскільки з позовом відповідач звернувся 18 червня 2013 року, суд апеляційної інстанції дійшов неправильних висновків щодо задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» за кредитним договором №175/МК/2006-978 від 07 вересня 2006 року 12534,23 євро заборгованості за відсотками за користування кредитом та 19628,56 грн пені, а тому рішення суду апеляційної інстанції цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним платежем за кредитним договором від 17 січня 2007 року в розмірі 15565,09 євро рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

В частині ж нарахування процентів за кредитним договором від 17 січня 2007 року, зокрема через їх нарахування поза межами строку дії договору, а також пені, рішення суду апеляційної інстанції є необґрунтованим.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений права досліджувати, перевіряти та збирати докази у справі, то в частині правильності розрахунків з урахуванням наведених норм справа, справа в цій частині підлягає скасуванню з направленням в цій частині на новий розгляд.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ПАТ КБ «Надра» судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 1485,28 грн - за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» за кредитним договором №175/МК/2006-978 від 07 вересня 2006 року 12534,23 євро заборгованості за відсотками за користування кредитом та 19628,56 грн пені скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» за кредитним договором №10/МК/2007-978 від 17 січня 2007 року 5991,69 євро заборгованості за відсотками за користування кредитом та 33757,84 грн пені скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» судові витрати у розмірі 1485,28 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров