Дата документу 11.06.2019 Справа № 333/4201/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/4201/17 Головуючий у 1 інстанції Варнавська Л.О.
Провадження №22ц/807/1650/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Кулабуховій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Яна Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я.О. про визнання договору купівлі-продажу недійсним визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 11.10.1996 року по цей час він перебуває у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 . Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_4

Під час шлюбу за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі ОСОБА_2 проживає із сином по цей час. ОСОБА_3 в квартирі не проживає, шлюбні стосунки з позивачем не підтримує. Зазначав, що довгий час вона зловживає спиртними напоями.

Позивачу стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 продана ОСОБА_3 , та придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.02.2016 року.

Зазначав, що вказаний договір купівлі - продажу ОСОБА_3 уклала без його відома та згоди, спірна квартира незаконно вибула зі спільної сумісної власності його як подружжя, чим порушено його право власності на частку у спільному майні подружжя.

Окрім цього, йому стало відомо про те, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016 року по цивільній справі №333/321/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 був визнаний дійсним договір купівлі-продажу від 25.12.1997 р. квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Також рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2017 р. по цивільній справі №333/4765/16-ц за позовом ОСОБА_1 до нього та сина ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням його та сина ОСОБА_4 визнали такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення суду його та ОСОБА_4 було знято з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, але вони продовжують користуватися нею.

Зазначав, що по вищевказаним справам він участі не приймав, судові повістки не отримував.

З огляду на вищезазначене, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я.О. 29.02.2017 року та зареєстрований в реєстрі за № 86; визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину спірної квартири.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 29.02.2016 року. Проживання відповідачів створює їй перешкоду у здійсненні прав власника квартири, оскільки вона має намір використовувати її для власного проживання, у відповідачів підстав для проживання не має.

З огляду на це, просила суд виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з вказаної квартири.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я.О. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно - задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. 29.02.2017 р. зареєстрований в реєстрі за №86. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , в решті позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність судового рішення вимогам матеріального та процесуального права, просила рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення, ким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити. Доводами апеляційної скарги є те, що до придбання квартири вона не була обізнана, що спірна квартира була набута під час перебування ОСОБА_3 у шлюбі, а сама по собі відсутність згоди на укладення правочину другим з подружжя не може мати наслідком визнання його недійсним. Також зазначала, що суд першої інстанції не зазначив жодної з підстав, необхідних для визнання правочину недійсним, у зв`язку із чим позов не підлягав задоволенню. Також, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що станом на час укладання оспорюваного договору рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016 року яким визнано дійсним договір купівлі-продажу від 25.12.1997 року спірної квартири та визнано право власності за ОСОБА_3 було чинним, а отже, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

14 травня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Зазначав, що не згоден з апеляційною скаргою, просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 виходив з того, що спірна квартира набута ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_2 , була їх спільною сумісною власністю на момент її відчуження, позивач ОСОБА_2 своєї згоди на її відчуження під час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. 29.02.2017 р. не надавав, отже вказана частина спірної квартира вибула з володіння позивача не з його волі.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 мотивоване тим, що оскільки в судовому засіданні договір купівлі-продажу квартири на підставі якого ОСОБА_1 набула права власності на оспорювану квартиру визнаний недійсним та встановлено право власності на Ѕ частину квартири за ОСОБА_2 у ОСОБА_1 не виникає права вимагати усунення порушень прав власника нерухомого майна шляхом виселення іншого власника та члена його родини.

З зазначеним висновком колегія суддів апеляційної інстанції погоджується у повному обсязі.

Так судом вірно встановлено й вбачається з матеріалів справи, що 11.10.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 (т. 1 а.с.7).

На підставі договору купівлі-продажу від 25.12.1997р. №1096/1142, зареєстрований Запорізькою товарною біржею «Строй-Інвест», ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір пройшов державну реєстрацію в орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №261 за №37453 від 09.02.1998р. (т. 1 а.с.11).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2001 року (справа №2-1043/01) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний (т. 1 а.с. 41).

Доводи апеляційної скарги, щодо застосування судом першої інстанції норм. ст.ст. 57,65,70 СК України, в той час, коли квартира була придбана ОСОБА_3 за біржової угодою від 25.12.1997р., а Сімейний кодекс України набув чинності 01.01.2004 року, не спростовують правильність висновків суду, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Разом з тим, відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна квартира придбана відповідачем ОСОБА_3 в період шлюбу з позивачем ОСОБА_2 та на момент її відчуження була спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016р. по справі №333/321/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним, визнання права власності. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 25.12.1997 року квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та визнано право власності за ОСОБА_3 на цю квартиру (т. 1 а.с. 14-16).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. 29.02.2017 р. зареєстрованого в реєстрі за №86, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.134-135).

Згідно абзацу 2 пункту 1 указаного договору купівлі-продажу документом, що підтверджує право власності продавця на відчужувану квартиру є рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016 року, справа № 333/321/16-ц.

Таким чином встановлено, що станом на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 29.02.2016 року власником спірної квартири була ОСОБА_3 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016р.

Як вбачається з заяви від 29.02.2016 року, ОСОБА_3 повідомила, що квартира АДРЕСА_1 , є її особистою приватною власністю, оскільки придбана у власність за власні кошти; особи, які б могли б ставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру відсутні (т. 1 а.с. 171).

Також, в заяві від 29.02.2016 року ОСОБА_3 повідомила, що у квартирі, яка відчужується, малолітні чи неповнолітні діти не зареєстровані та не проживають (т. 1 а.с. 170).

Проте, вказані обставини суперечать матеріалам справи, зокрема довідкам про реєстрацію місця проживання № 04-273-11553 та № 04-27/3-11554 від 13.06.2017 року, з яких вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною адресою з 30.04.1998 та з 23.08.2013р. відповідно (т. 1 а.с. 19, 20).

Окрім цього, в матеріалах, на підставі яких укладався вказаний договір купівлі-продажу, наданих приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. зокрема, довідці від 22.02.2016 року № 494, виданою Запорізькою міської радою МКП «Основаніє», з якої вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована у кв. АДРЕСА_1 . В цій довідці зазначено, що ОСОБА_3 має склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 140).

Нормами Конституції України закріплено обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), а також захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, положенням якої кожному гарантовано право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Вимоги статті 317 ЦК України визначають, що право володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (вимоги частини першої та другої статті 319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України.

Так, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).

З матеріалів справи також вбачається, що за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним, визнання права власності скасоване постановою Апеляційного суду Запорізької області від 09.08.2018 року та ухвалене нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним, визнання права власності (т. 1 а.с. 203-206).

За загальним правилом обов`язковим до виконання є судове рішення, яке набрало законної сили.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов, у разі скасування незаконного судового рішення про визнання за одним із співвласників права власності на все майно, право власності співвласників на їх відповідні частини майна підлягає відновленню з моменту скасування такого рішення, оскільки відпала підстава зміни часток у власності на майно.

Це означає, що право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру як співвласника є дійсним з моменту визнання за ним такого права за наслідками придбання ОСОБА_3 майна за час шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 розпорядилася квартирою без отримання вільного волевиявлення співвласника квартири - ОСОБА_2 , суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29.02.2016 року, з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення справи судом першої інстанції спростовуються матеріалами справи та обґрунтованим висновком суду.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) застосовується українськими судами як джерело права.

Тому слід ураховувати, що ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Таким чином, встановивши, що спірне майно, набуте подружжям за час шлюбу, перебувало у спільній сумісній власності, однак без згоди ОСОБА_2 було відчужено ОСОБА_3 , а отже й встановивши порушення права власності позивача на спірну квартиру суд дійшов правильного висновку про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу цього майна недійсним.

Також вірного висновку дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , зазначивши, що через визнання договору купівлі-продажу від 29.02.2016 року недійсним, ОСОБА_7 втратила право власності на оспорювань квартиру, а отже й право вимагати усунення порушень на підставі ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

З огляду на вищезазначене, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, є законними та обґрунтованими.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: