Запорізький Апеляційний суд
Пр. № 22-ц/807/1986/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Крилової О.В.

за участі секретаря Кулабухової І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (надалі - Банк) про захист прав споживача, визнання неправомірними дій Банку, зобов`язання повернути предмет лізингу

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 3-7), в якому просив: визнати неправомірними дії Банку щодо подальшого нарахування позивачу заборгованості за договором фінансового лізингу № АВ00А+00734929 від 12.11.2014; визнати неправомірними дії Банку щодо примусового вилучення у нього автомобіля марки HYUNDAI 120, 2004 року випуску, ЛіфтБек, номер кузова НОМЕР_1 ; зобов`язати Банк повернути сплачені ним кошти в загальній сумі 124188,49 грн., яка складається із сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу у сумі 121100,00 грн., за магнітолу Ріoneep FН-Х360UB вартістю 2500,00 грн. та за сигналізацію вартістю 588,49 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 12.11.2014 між ним та Банком укладений договір фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач того ж дня передав позивачу предмет лізингу в особисте використання строком на 60 місяців, а саме: автомобіль марки HYUNDAI 120, 2004 року випуску, ЛіфтБек, номер кузова НОМЕР_1 , загальною вартістю 235900,00 грн., а позивач у свою чергу повинен був внести аванс 49000,00 грн. та оплачувати щомісячно згідно Додатку 2: відшкодування вартості предмета лізингу; винагороду за користування предметом лізингу (19% на рік); винагороду за проведення щомісячного моніторингу; відшкодування вартості частини страхування предмета лізингу. Загальний щомісячний лізинговий платіж, згідно Додатку 2, повинен був складати: за 1-ий рік - 7036 грн. 08 коп. щомісячно; за 2-ий рік - 6967 грн. 28 коп. щомісячно; за 3-ій рік - 6901 грн. 92 коп. щомісячно; за 4-ий рік - 6839 грн. 82 коп. щомісячно; за 5-ий рік - 6780 грн. 83 коп. щомісячно. На виконання умов зазначеного договору, позивач оплачував згідно із Графіком лізингових платежів щомісячні внески, останній платіж ним було здійснено 01.12.2015 в сумі 5600 грн. У грудні 2015 року позивачем було отримано смс - повідомлення від Банку, в якому зазначено, що за позивачем рахується заборгованість за договором у сумі 12350,00 грн. Після чого позивачем виявлено, що Банком зараховано не всі платежі і не в ті дати, які він здійснював, а рознесення платежів не відповідає умовам додатку до договору фінансового лізингу. За весь період дії договору позивачем було здійснено платежів на загальну суму 121000,00 грн., а згідно додатку до договору він повинен був внести суму у розмірі 121020,27 грн., а тому вимога Банку сплатити 12350,00 грн. є необґрунтованою, про що позивач повідомив Банк листом від 07.12.2015, та просив провести перерахунок вартості лізингу та скласти новий Додаток до договору, чого Банком зроблено не було. 19.01.2016 працівниками Банку було примусово вилучено предмет лізингу - автомобіль марки HYUNDAI 120, 2004 року випуску, ЛіфтБек, номер кузова НОМЕР_1 , в якому ним було встановлено придбану за власні кошти автомагнітолу Ріoneep FН-Х360UB вартістю 2500,00 грн. та сигналізацію вартістю 588,49 грн. При цьому, працівниками Банку було повідомлено, що забрати автомобіль позивач зможе після дострокового виконання умов договору, тобто виплати повної суми платежів за договором. Позивач вважав, що дії Банку щодо нарахування заборгованості в розмірі 12350,00 грн. та вилучення транспортного засобу є неправомірними, оскільки ним було в повному обсязі сплачені лізингові платежі, крім того, на час вилучення автомобілю договір був діючим, а умовами укладеного між сторонами договору та чинним законодавством не передбачено можливість примусового вилучення транспортного засобу.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_3 (а.с.49).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 50) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Орджонікідевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2019 року (а.с. 117-119) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 121-132) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 134).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 135), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 137).

Банк своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі у встановлений апеляційним судом 15-денний строк з дня вручення йому копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом не скористався, хоча копію апеляційної скарги та ухвалу про відкриття провадження у цій справі Банк отримав ще 06.05.2019 року (поштове повідомлення про вручення а.с. 147).

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 26 травня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, (а.с. 141-147, 152-153) позивач ОСОБА_1 та представник Банку не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Навпаки, Банк електронною поштою подав апеляційному суду заяву (а.с. 154-155), в якій просив розглядати дану справу за відсутності його представника.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_1 та представника Банку і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив заяву Банку задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Трифонова А.В. (а.с. 8-9).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі у цій справі, керувався ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264. 265 ЦПК України та виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 , підписавши заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №АВ00А+00734929, виразив своє бажання на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті Банку. Згідно підписаної заяви, позивач погодився на те, що заява про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають Договір фінансового лізингу, що укладений на підставі статей 633, 634 ЦК України (а.с. 10).

Відповідно до умов договору фінансового лізингу №АВ00А+00734929 від 12 листопада 2014 року, ОСОБА_1 отримав від Банку у платне користування автомобіль марки HYUNDAI 120, 2004 року випуску, ЛіфтБек, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі. що встановлені у додатку № 2 до договору (графік лізингових платежів), з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору.

Згідно із умовами договору, строк лізингу становить 60 місяців з моменту підписання Додатку № 2 Загальна вартість предмета лізингу становить 235900 грн. Після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу Лізингоодержувач зобов`язався внести аванс у розмірі 49000,00 грн.

Щомісячні платежі, згідно із заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, включають в себе: платіж по відшкодуванню частини вартості предмета лізингу у розмірі згідно Додатку 2; винагороду за користування предметом лізингу в розмірі згідно Додатку № 2 (19% на рік), якщо інше не зазначено в Умовах та правилах надання банківських послуг; винагороду за проведення щомісячних моніторингу Предмета лізингу в розмірі згідно Додатку № 2.

Заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу також передбачено сплату і інших платежів, зокрема: щорічного платежу по відшкодуванню витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням за цим Договором; винагороди за проведення додаткового моніторингу в строки та в розмірі, зазначені в ст. 2.8.4.13.8 Договору; винагороди за проведення моніторингу для отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості щодо предмета лізингу при внесенні останнього платежу: платежів по відшкодуванню Лізингодавцю витрат, передбачених ст. 2.8.4.6.2.4 Договору, які сплачуються і період сплати місяця, який слідує за місяцем, в якому Лізингодавець здійснив витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належите лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно із ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу; підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Відповідно до укладеного договору, Банк передав ОСОБА_1 у користування предмет лізингу - автомобіль марки HYUNDAI 120, 2004 року випуску, ЛіфтБек, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується специфікацією та актом приймання-передачі, який є додатком до договору № 1 (а.с. 11).

Проте, ОСОБА_1 належним чином умови договору фінансового лізингу щодо сплати щомісячних лізингових платежів згідно Додатку № 2 до договору не виконав, у зв`язку з чим Банком нараховано заборгованість за договором.

Посилання позивача на належне виконання ним умов договору, своєчасну та в повному обсязі сплату лізингових платежів спростовуються наданими суду першої інстанції матеріалами, зокрема, квитанціями про сплату лізингових платежів (а.с. 22-27), випискою з особового рахунку позивача за період з 01.11.2014 по 14.01.2016, яка надана самим позивачем (а.с. 28-30), а також випискою по договору станом на 03.12.2018, що надана ПАТ «Акцент-Банк» (а.с. 87).

Так, з наданих суду першої інстанції документів, останнім правильно було встановлено, що ОСОБА_1 вже у липні 2015 року здійснив лізинговий платіж не у повному обсязі в сумі 5700,00 грн., у той час, як згідно Додатку № 2 до Договору цей платіж у липні 2015 року повинен був становити 7100,00 грн. Не в повному обсязі були сплачені лізингові платежі і у вересні, жовтні та грудні 2015 року. Доказів сплати лізингових платежів у серпні та листопаді 2015 року суду взагалі не надано. Не вбачається здійснення оплат у вказані місяці і з виписок по рахунку, що наявні в матеріалах справи.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що на час розгляду цієї справи договір, укладений сторонами 12.11.2014, є чинним, строк його дії не закінчився, у судовому порядку цей договір розірваним, припиненим або недійсним не визнавався. Проте, останній платіж за договором позивач ОСОБА_1 , згідно наданих суду документів, здійснив лише у грудні 2015 року, заборгованість по договору, яка виникла на момент вилучення предмету лізингу не погасив, а тому суд першої інстанції правильно вважав доводи позивача у цій справі про безпідставне нарахування Банком заборгованості за договором такими, що не заслуговують на увагу, і, відповідно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про визнання неправомірними дій Банку щодо нарахування позивачу заборгованості за договором фінансового лізингу № АВ00А+00734929 від 12.11.2014 не підлягають задоволенню у цій справі.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що не ґрунтуються на вимогах закону, умовах договору та матеріалах справи і вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій Банку щодо примусового вилучення у нього автомобіля марки HYUNDAI 120, 2004 року випуску, ЛіфтБек, номер кузова НОМЕР_1 .

П .п 1, 7 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках вимагати повернення предмета лізингу та виконання грошових зобов`язань за договором сублізингу безпосередньо йому в разі невиконання чи прострочення виконання грошових зобов`язань лізингоодержувачем за договором лізингу.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач зобов`язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

За змістом умов договору, укладеного між сторонами справи, в разі настання події дефолту (п. 2.8.4.8.1 публічного договору) та її неусунення лізингоодержувачем в добровільному порядку, лізингодавець має право на повернення предмета лізингу.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, на момент повернення предмету лізингу, позивач мав заборгованість за договором фінансового лізингу, яка утворилась внаслідок неналежного виконання умов договору щодо своєчасної та в повному обсязі сплати лізингових платежів.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що вказана заборгованість не була погашена станом і на час розгляду цієї справи судом.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Згідно із актом повернення предмету лізингу від 18.01.2016 року, транспортний засіб - автомобіль марки HYUNDAI 120, 2004 року випуску, ЛіфтБек, номер кузова НОМЕР_1 , було повернуто Банку за згодою сторін договору, про що свідчать їх підписи на акті.

Жодних доказів того, що вказаний автомобіль було вилучено Банком примусово, з порушенням умов договору та вимог чинного законодавства, суду першої інстанції стороною позивача не було надано, а, відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні правові підстави для задоволення цієї частини позовних вимог позивача у цій справі.

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачем було заявлено у цій справі вимоги лише про визнання дій відповідача щодо примусового вилучення предмету лізингу неправомірними. Вимог щодо повернення автомобілю лізингоодержувачу позивач не заявляв, разом із тим, ним заявлено вимоги про зобов`язання ПАТ «Акцент-Банк» повернути сплачені ним за договором фінансового лізингу кошти в загальній сумі 124188,49 грн., в тому числі лізингові платежі, витрати позивача на придбання та встановлення магнітоли Ріoneep FН-Х360UB та сигналізації.

При цьому, вказані вимоги жодним чином не обґрунтовані.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що з моменту підписання договору по день вилучення транспортного засобу позивачем дійсно було сплачено лізингові платежі на загальну суму 121100,00 грн. Разом із тим, будь-яких правових підстав для зобов`язання Банку повернути ці кошти, позивач не навів. У період сплати лізингових платежів позивач користувався транспортним засобом, за що, відповідно до умов договору, і сплачував лізингові платежі.

Що стосується витрат позивача на придбання та встановлення магнітоли Ріoneep FН-Х360UB та сигналізації, то суд першої інстанції правильно вважав, що позивач вимог про стягнення цих коштів, або про повернення цих речей, не заявляв, а чим передбачений обов`язок Банку повернути витрати, не обґрунтував. Крім того, позивачем не надано суду доказів порушення Банком прав позивача, зокрема, що позивач звертався до відповідача із вимогою повернути вказані речі або відшкодувати їх вартість, а відповідач у свою чергу відмовив у задоволенні такої вимоги.

Ст. 15 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право поліпшити річ, яка є предметом договору лізингу, лише за згодою лізингодавця. Якщо поліпшення предмета лізингу здійснене без дозволу лізингодавця, лізингоодержувач має право вилучити здійснені ним поліпшення за умови, що такі поліпшення можуть бути відділені від предмета лізингу без шкоди для нього. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця, лізингоодержувач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів.

Відповідно до п. 2.8.4.3.10 та п. 2.8.4.3.11 публічного договору, лізингоодержувач не має права без письмового дозволу лізингодавця здійснювати будь-які поліпшення предмета лізингу, а в разі порушення цієї умови, усі зроблені таким чином поліпшення стають власністю лізингодавця. Лізингодавець не відшкодовує лізингоодержувачу витрати по поліпшенню предмета лізингу, лізингоодержувач не має права на відшкодування Лізингодавцем вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок лізингових платежів.

Як зазначав сам позивач у суді першої інстанції, встановлена на транспортний засіб магнітола та сигналізація не є поліпшеннями предмета лізингу, а є його додатковим устаткуванням, а тому в даному випадку позивач мав право до передання автомобілю зняти його з автомобіля, або після його передання - звернутися до Банку з вимогою повернути придбані ним за власний рахунок речі, а в разі відмови - відшкодувати їх вартість. Проте, з такими вимогами до Банку ОСОБА_1 не звертався, а відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що суду першої інстанції не надано доказів порушення прав позивача в цій частині позовних вимог останнього.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції правильно не вбачав підстав для задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання Банку повернути сплачені ним за договором фінансового лізингу кошти в загальній сумі 124188, 49 грн.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно залишив без задоволення позов позивача до Банку у цій справі у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, Банк позов позивача у цій справі не визнав у повному обсязі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Судова практика в інших цивільних справах, надана стороною позивача до апеляційної скарги у цій справі (а.с. 126-132) не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом, а тому не приймається апеляційним судом до уваги.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач та його представник посилаються на недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення вищезазначеного договору сторін та нікчемність у зв`язку із цим останнього (а.с. 123).

Проте, ці правові підстави взагалі не були предметом позову позивача у цій справі та, відповідно, предметом дослідження суду першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із тим, ОСОБА_1 не позбавлений у подальшому окремо від цієї справи заявляти будь-які позовні вимоги із посиланням на ці правові підстави шляхом подачі відповідного позову до Банку.

Банк мав право на включення в лізинговий платіж відповідача за вищезазначеним договором (п.2.8.4.4.3) відшкодування витрат на страхування предмету лізингу тощо (а.с.77-81).

Зловживанням цивільними процесуальними правами з боку адвоката Трифонова А.В., в особі якого позивач ОСОБА_1 у цій справі подавав позов, приймав участь у справі, подавав апеляційну скаргу тощо, є зазначення ОСОБА_2 в апеляційній скарзі позивача про те, що суд першої інстанції не роз`яснив йому право на заявлення ним, як представником позивача, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відносно підпису ОСОБА_1 на акті від 18.01.2016 року про повернення ним автомобілю Банку за згодою сторін (а.с.85), належність якого ОСОБА_1 . сторона позивача оспорює.

Хоча, в силу вимог ст. 83 ч. 2 ЦПК України позивач…повинний подати докази разом з поданням позовної заяви.

Тобто, якщо позивачеві вважав, що при передачі автомобілю Банку він особисто не ставив підпису на акті від 18.01.2016 року про повернення ним автомобілю Банку за згодою сторін, то він в особі свого представника - адвоката мав заявити про це та подавати клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відносно цього підпису разом із подачею вищезазначеного позову до суду першої інстанції у цій справі.

Проте, позивач та його представник не заявляли клопотання призначення почеркознавчої експертизи ні в суді першої інстанції, ні, навіть, в апеляційному суді також ні в апеляційній скарзі позивача, ні окремо, тому останнє не могло бути і не було предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено що позивач ОСОБА_1 , як споживач, в силу вимог закону був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідевського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 01.07.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Крилова О.В.