Справа №613/178/19 Провадження № 2/613/217/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 червня 2019 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі
головуючого судді Шалімова Д.В.,
за участю секретаря Герасимюк Л.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові справу №613/178/19, провадження №2/613/217/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя, визнання дійсною нотаріально не посвідчену згоду на міну автомобіля на квартиру, визнання удаваними правочинами біржовий договір купівлі продажу автомобіля та договору дарування квартири фактичним договором міни, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток, -
Свої вимоги позивач мотивує тим, що між нею та відповідачем з серпня 2006 склалися подружні відносини та вони спільно проживали в будинку її батьків по АДРЕСА_3 , вели спільне господарство, відповідач ніде не працював та не мав доходів. 10 листопада 2007 року між ними було зареєстровано шлюб, та на весіллі родичами подаровано певну суму коштів. ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народилася донька ОСОБА_6 , після народження якої позивач отримала одноразову допомогу при народженні дитини в сумі 4 800 грн. та першу щомісячну одноразову допомогу при народженні першої дитини в сумі 620 грн. Позивач бажала мати власне житло тому ними було оглянуто декілька варіантів, проте відповідач наполягав на придбанні бортового малотоннажного автомобілю з метою його використання для підприємницької діяльності з надання вантажно- транспортних послуг, щоб отримувати дохід у сім`ю та накопичити кошти для купівлі житла. 11 березня 2008 року було придбано в ІП «АІС-Харків» автомобіль ГАЗ 3302-414Е2, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , за ціною 70 170 грн., даний автомобіль було зареєстровано на ім`я відповідача. Проте ОСОБА_2 не працевлаштовувався, підприємницьку діяльність не розпочав, автомобіль використовувався виключно для потреб сім`ї. У листопаді 2008 року сім`я винайняла окреме житло, їх дохід складався з щомісячної одноразової допомоги при народженні першої дитини - 620 грн. та допомоги по догляду за першою дитиною до досягнення трирічного віку - 130 грн., сім`я у складі 3-х осіб проживала за рахунок продуктів від власного підсобного господарства та городництва. Скрутне матеріальне становище призвело до непорозумінь, сварок, бійок, втрати почуття любові та поваги один до одного, що й спричинило розлад в сім`ї. Зважаючи на дані обставини батьки відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , в день першої річниці з дня народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запропонували невістці та сину обміняти без доплат їх автомобіль на двокімнатну квартиру, яку вони обіцяли придбати для подружжя. Пропозиція була спів мірною, тому позивач надала письмову згоду на укладення договору міни автомобіля на двокімнатну квартиру без доплат, ця згода була сфотографована на мобільний телефон. Відповідач продовжував не працювати, між подружжям частіше виникали сварки та непорозуміння, що призвело до розірвання шлюбу Богодухівським районним судом Харківської області 15 жовтня 2009 року, хоча фактично подружжя перестало проживати спільно з 08 травня 2009 року. При цьому відповідач залишався в гарних стосунках з батьком позивача, ОСОБА_9 , допомагав йому перевозити городину в період з 2008 по 2012 рік, у 2012 році з магазину перевіз вхідні металеві двері, він весь час відкрито користувався автомобілем, приїздив на ньому до доньки, катав її на автомобілі, возив до своїх батьків, що не давало позивачу підстав для підозр вважати, що автомобіль вибув із їх спільної сумісної власності, крім того, говорив, що збирає кошти, щоб виплатити їй кошти за її частину автомобіля. При розгляді справи в суді 21 січня 2013 року позивачу стало відомо, що їх спільний з відповідачем автомобіль, 16 червня 2009 року відповідач передав безоплатно своєму батьку ОСОБА_4 , хоча позивач ніколи не надавала на це згоди, вона погоджувалась лише на обмін. Також при розгляді справи про збільшення розміру аліментів 11 лютого 2016 року в суді, позивачу стало відомо, що 20 серпня 2011 року ОСОБА_2 його матір`ю ОСОБА_5 було подаровано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_7 виконали зобов`язання та придбали без доплат квартиру в обмін на автомобіль, який був об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача. У зв`язку з цим позивач вважає що нею не пропущено строк звернення до суду. Згоду на міну автомобіля на квартиру позивач писала власноручно, в присутності свого батька, без тиску з будь-якої сторони, нотаріальному посвідченню перешкоджало те, що при прийнятті пропозиції на укладення договору міни, близько 18 години вже не працювали нотаріуси. В подальшому договори 16 червня 2009 року та 20 серпня 2011 року проводились таємно від неї, без її присутності, позивач стверджує, що квартира є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, тому підлягає розподілу. Позивач самостійно займається вихованням дитини, яка є хронічно хворою, страждає на епілепсію, відповідач з дитиною не спілкується, сплачує лише аліменти. Через свою хворобу донька, не може проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї», тобто у неї повинна бути окрема кімната . Згідно п. 1.1 Договору дарування, загальна житлова площа квартири 29,4 кв.м., тобто по 13/46 частин позивачу та відповідачу та 20/46 частини для проживання доньки в окремій кімнаті. Автомобіль ГАЗ 3302-414Е2, частково було придбано за кошти надані державою для утримання доньки після її народження, а тому фактично донька також є співвласницею спільного сумісного майна своїх батьків. Відповідач не бажає добровільно вирішити питання, що змушує позивача звернутись до суду.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась проте в позові зазначила розглядати справу за її відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, але надали до суду заяву про слухання справи за їх відсутності. Згідно змісту наданої заяви, проти задоволення позову заперечили, просили застосувати строки позовної давності та в задоволенні позову відмовити. Зазначили, що позивач неодноразово зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя, та судами різних інстанцій було відмовлено в задоволенні позовних вимог, вважають, що позивач зловживає процесуальними правами і вводить суд в оману, крім того позивачем не оформлено належним чином позовну заяву та не сплачено судовий збір. Також вказали, що квартира, в якій мешкає відповідач зі своєю родиною, була подарована йому його батьками у 2011 році, через три роки після розірвання шлюбу. Позивач вигадала, що має право на частку в даній квартирі, що є безпідставним та необґрунтованим, так як посилання на договір міни, який ніби то було укладено у 2009 році нафантазовано, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.
Ухвалою суду від 05 березня 2019 року, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, було вирішено питання про відстрочення позивачу сплати судового збору до ухвалення рішення по справі.
Ухвалою суду від 18 березня 2019 року вжито заходи забезпечення позову, накладено заборону на відчудження та вчинення будь - яких дій на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення згоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 листопада 2007 року до 15 жовтня 2009 року, перебували у шлюбі, що підтверджується копією рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2009 року ( а.с. 22).
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з 17.06.2009 року власником автомобіля ГАЗ 3302 414, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 став ОСОБА_4
Тобто, автомобіль ГАЗ 3302 414, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 дійсно був об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та його було відчужено до розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - придбаного в період шлюбу, автомобіля ГАЗ-3302-414, державний номер: НОМЕР_1 та стягнення на її користь вартості Ѕ частини цього автомобіля з тих підстав, що невідома вартість спірного майна, у зв`язку з чим неможливо визначити суму, яка б мала бути стягнута та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року зазначене рішення залишено без змін (а.с. 31-33).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Отже, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Матеріали справи свідчать про те, що автомобіль ГАЗ-3302-414 було відчужено під час перебування сторін у шлюбі, доказів того, що це було зроблено не в інтересах сім`ї суду не надано.

Позивач стверджує, що її письмова згода від 23 лютого 2009 року, надана ОСОБА_2 на укладення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору міни автомобіля на зобов`язання придбати двокімнатну квартиру.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

У відповідності до загальних вимог, які встановлює ст. 205 ЦК України, договір міни може укладатися в усній та письмовій формі. При обміні речей, які мають певну цінність, ватро застосовувати письмову форму договору.

Згідно ст. 208 ЦК України, у письмовій формі потрібно вчиняти договір міни між юридичними особами, між фізичною та юридичною особою та правочини на суму, що перевищує двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Договір міни укладається обов`язково в письмовій формі, коли він потребує нотаріального посвідчення (ст. 209, 657 ЦК України) та державної реєстрації (ст. 210 ЦК України ). Предметами таких договорів міни можуть виступати: земельні ділянки, єдині майнові комплекси, житлові будинки та інше нерухоме майно, транспортні засоби тощо.

Суд критично ставиться до фотокопії згоди ОСОБА_1 на обмін автомобіля ГАЗ 3302 414 з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на придбання для них двокімнатної ізольованої квартири без доплати в будь якому районі м. Богодухова, так як вона не є ні належним, ні допустимим, доказом по справі. Документ є копією неналежної якості, яка жодним чином не завірена, що викликає сумнів у достовірності такого доказу ( а.с. 17).

Також, суд критично відноситься до посилання позивача в позові на те, що згода, не була нотаріально посвідченою, так як при прийнятті пропозиції на укладення договору міни, близько 18 год. 23 лютого 2009 року, вже не працювали нотаріуси, оскільки як було зазначено самою ОСОБА_1 , згоду вона написала добровільно, без будь якого стороннього тиску, тобто нічого та ніхто не змушував позивача писати згоду саме в той день, а не в будь який інший оформити належним чином. Крім того, стосунки між подружжям на той час, через скрутне становище, почали погіршуватися.

Крім того, позивач просить визнати удаваним правочином договір №80133 від 16.06.2009, складений Товарною біржею «Слобожанщина», відчуження ОСОБА_2 ОСОБА_4 автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ТБ «Слобожанщина», ОСОБА_2 про визнання недійсними біржового договору купівлі продажу автомобіля; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; про поновлення права спільної сумісної власності подружжя; відшкодування збитків, визначення часток у праві спільної власності, присудження грошової компенсації за частку автомобіля відмовлено у повному обсязі, з підстав необґрунтованості та недоведеності позову. Постановою Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року, рішення Богодухівського районного суду залишено без змін.

Згідно ч. 6 ст. 177 ЦПК України, до заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія ( або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача клопотання про його витребування.

Позивачем не надано суду договору №80133 від 16.06.2009, складеного Товарною біржею «Слобожанщина» чи його копії та не заявлено клопотання про витребування вищевказаного документу. Проте при цьому сторони не заперечують факт його укладення.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відсутність згоди на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору. Укладеного одним з подружжя без згоди другого подружжя, недійсним.

Набувачем автомобіля за договором є ОСОБА_4 , батько відповідача ОСОБА_2 тобто йому достеменно було відомо, що автомобіль придбаний під час шлюбу між його сином та ОСОБА_1 . При цьому, позивачем не доведено недобросовісності поведінки ОСОБА_4 , а саме, що останньому не було відомо, що позивач не надала згоду на продаж автомобіля, тому підстав для визнання правочину, купівлі автомобіля, удаваним, та те, що фактично це був договір міни, підстав не вбачається.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно договору дарування від 20 серпня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Кукса Н.П., зареєстрованого в реєстрі за №1-2580, ОСОБА_5 передала безоплатно ОСОБА_2 у власність майно: квартиру за АДРЕСА_6 квартира належить Дарувальнику на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Богодухівською держнотконторою 26.06.2011. Дар цей сторони оцінили в сумі 2 000 грн. Загальна вартість квартири, згідно з відомостями, що містяться у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 30780578, становить 54 879 грн. Дана квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_4 , та останній надав згоду на дарування квартири ( а.с. 41).

Проаналізувавши матеріали справи встановлено, що спірна квартира належала батькам відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу від 26.06.2011 та була подарована сину, ОСОБА_2 , згідно договору дарування 20.08.2011. Тобто відповідач став власником квартири за адресою: АДРЕСА_7 майже через два роки після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , при цьому позивачем не надано суду жодних доказів того, що договір дарування насправді був удаваним правочином, тому дані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки, суд відмовляє в задоволенні позову в частині визнання дійсною нотаріально непосвідчену згоду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на укладення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору міни автомобіля ГАЗ 3302-414, на зобов`язання придбати двокімнатну ізольовану квартиру без доплат та визнання удаваними правочинами договір №80133 від 16.06.2009, складений Товарною біржею «Слобожанщина», відчуження ОСОБА_2 ОСОБА_4 автомобіля ГАЗ 3302-414, та договір від 20.08.2011 дарування квартири ОСОБА_5 ОСОБА_2 , фактичними договорами міни (бартеру), тому вважає, що немає підстав і для задоволення позову в частині визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , та визначення частки у праві спільної часткової власності на квартиру вищевказану квартиру, так як позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її права.

Суд зазначає, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права абро інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, відповідач умисно приховував від неї інформацію, перешкоджав їй дізнатися ким насправді було вчинено правочин відчуження йому квартири, і лише в судовому засіданні 11 лютого 2016 року, отримавши копію Договору дарування 20 серпня 2011 року, вона вперше дізналася про виконання ОСОБА_4 та ОСОБА_10 їхнього зобов`язання придбати без доплат квартиру в обмін на автомобіль, який був об`єктом їх з відповідачем спільної сумісної власності. Дане також підтверджується матеріалами справи, а саме: копією клопотання про витребування доказів по справі 613/1592/15-ц від 08.12.2015 ( а.с. 36), ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року ( а.с. 37), копією заяви ОСОБА_2 від 04.02.2016 ( а.с. 39), копією заяви представника ОСОБА_1 , ОСОБА_9 від 11 лютого 2016 року ( а.с. 40).

До суду позовна заява була направлена позивачем поштою 08 лютого 2019 року, тобто позивач звернулася до суду з позовом в межах позовної давності.

Щодо посилання представника заявника у своїй заяві на застосуванні строку позовної давності, суд зазначає, що суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості та недоведеності, питання про застосування позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові, також судом встановлено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, дане не суперечить постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 161/3245/15 від 14 листопада 2018 року.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема того, що її нотаріально непосвідчена письмова згода від 23.02.2009 надана ОСОБА_2 на укладення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору міни автомобіля ГАЗ 3302-414 на зобов`язання придбати двокімнатну ізольовану квартиру без доплат, є дійсною, що договір №80133 від 16.06.2009, складений Товарною біржею «Слобожанщина», відчуження ОСОБА_2 ОСОБА_4 автомобіля ГАЗ 3302-414, та договір від 20.08.2011 дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_2 , є удаваними правочинами, а фактично це договір міни (бартеру), а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 141 ЦПК України, та п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, із змінами, зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 05 березня 2019 року, при відкритті провадження по справі, ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення рішення по справі.

Так як, позивачу відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі, з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 073, 60 грн.

Відповідно до положень ст. ст.. 12, 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, справа розглянута в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Керуючись ст. ст. 3, 202, 203, 208, 215, 256, 261, 369, 715-717 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60,65 Сімейного кодексу України, ст..ст. 5, 10-13, 76, 77, 81, 83, 141, 177, 259, 263-265, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя, визнання дійсною нотаріально не посвідчену згоду на міну автомобіля на квартиру, визнання удаваними правочинами біржовий договір купівлі продажу автомобіля та договору дарування квартири фактичним договором міни, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , на користь держави (Отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувач Казначейство України (ЕАП), Код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача 6001, Код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір у розмірі 3 073 ( три тисячі сімдесят три) гривни 60 коп.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлено 27 червня 2019 року

СУДДЯ