Апеляційне провадження № 22-ц/824/7488/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 754/3721/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - Дочірнє підприємство «ЛПП Україна» Акціонерного товариства «ЛПП» (далі - ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП»),

відповідачі: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 ,

ОСОБА_16 ,

ОСОБА_17 ,

ОСОБА_18 ,

ОСОБА_19 ,

ОСОБА_20 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «ЛП ІІ Україна» Акціонерного товариства «ЛПП», подану його представником Савчуком Ігорем Сергійовичем,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленого 1 лютого 2019 року в приміщенні судупід головуванням судді Зотько Т.А.,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про відшкодування шкоди, заподіяної працівниками при виконанні трудових обов`язків.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з 2012 року здійснює торговельну діяльність молодіжним одягом та супутніми товарами у магазині торгової марки «Reserved», розміщеному на першому поверсі ТРЦ «РайON», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Миколи Лаврухіна, 4, в Деснянському районі м. Києва. 06.06.2016 за результатами проведеної у вказаному магазині інвентаризації фактичних залишків товарно-матеріальних цінностей було виявлено недостачу таких цінностей у кількості 735 одиниць на загальну суму 261 760 грн. При цьому, було забезпечено нормальні умови для зберігання матеріальних цінностей у магазині, а саме було встановлено протикрадіжну систему, яка складається із протикрадіжних сповіщуючих воріт та радіочастотних датчиків для кожної одиниці товару та гнучких датчиків.

Оскільки, така нестача у магазині виникла за період з 27.10.2015 (дата проведення попередньої інвентаризації) по 06.06.2016 саме з вини відповідачів, як колективу магазину, що полягала у свідомому невиконанні ними покладених на них обов`язків із забезпечення збереження майна (товарів) та інших цінностей переданих власником - позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом та остаточно уточнивши позовні вимоги просив суд стягнути з відповідачів суму спричиненої матеріальної шкоди у наступному розмірі: з ОСОБА_1 . - 35566,13 грн., ОСОБА_2 . - 24339,51 грн., ОСОБА_3 - 24608,54 грн., ОСОБА_4 - 24316,71 грн., ОСОБА_5 - 22892,95 грн., ОСОБА_6 - 22821,84 грн., ОСОБА_7 - 11811,74 грн., ОСОБА_8 - 5763,76 грн., ОСОБА_9 - 7062,96 грн., ОСОБА_10 - 21784,37 грн., ОСОБА_11 - 3036,70 грн., ОСОБА_12 - 2609,56 грн., ОСОБА_13 - 523,92 грн., ОСОБА_14 - 3122,61 грн, ОСОБА_15 - 2840,05 грн., ОСОБА_16 - 15203,12 грн., ОСОБА_17 - 14121,11 грн., ОСОБА_18 - 6040,74 грн., ОСОБА_19 - 5087,48 грн, ОСОБА_20 - 8206,21 грн., що в сумі складало 261 760 грн. заподіяних збитків.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 1 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» через свого представника, звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема на те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що факт наявності рішення власника про встановлення колективної (бригадної) відповідальності зі сторони відповідачів не заперечувався, судом не встановлювався. Необхідність складення такого рішення, яким є наказ підприємства, є умовою договору, яка погоджується між сторонами - роботодавцем та працівником.

Суд також не звернув увагу на те, що у підприємства відсутня профспілкова організація, а тому відсутність погодження договору з профспілковим комітетом не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування шкоди, заподіяної роботодавцю, якщо у справі встановлено, що профспілки на підприємстві немає і профспілковий комітет відсутній. Така позиція узгоджується з п. 12 Постанови від 11.12.2015 № 12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю».

Судом невірно застосовано положення ч. 1 ст. 135-2 КзпП України, оскільки наявність декількох укладених із окремими відповідачами договорів про повну індивідуальну відповідальність за втрату готівкових коштів, бланків суворої звітності та цінних паперів не може виключати відповідальності усіх відповідачів за збереження товарно-матеріальних цінностей у зв`язку з неможливістю розмежування вини кожного із працівників.

Встановлення в судовому засіданні факту не притягнення відповідачів до дисциплінарної відповідальності не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог а також спростуванням вини працівників. Відповідачі не зверталися до роботодавці щодо неналежного функціонування системи охорони, що підтверджує факт того, що підприємством були вжиті всі заходи щодо збереження майна.

Суд, всупереч положенням ст. 135-2 КЗпП України, невірно зазначив, що у зв`язку зі звільненням відповідачів, останні не можуть нести відповідальність за завдану ними шкоду. Проте таке твердження суду вважає безпідставним, оскільки у позовній заяві було чітко визначено розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню кожним з відповідачів пропорційно відпрацьованому відповідачами часу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7, ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_18 заперечують проти доводів апеляційної скарги, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилаються на те, що суд вірно прийняв до уваги усні пояснення відповідачів в судовому засіданні, оскільки це позиція сторони по справі, яку суд з`ясував під час розгляду справи.

Разом з тим, заперечують щодо приєднання до матеріалів справи Наказу від 8.01.2014, оскільки підприємство не обґрунтувало причини неподання такого доказу до суду першої інстанції, хоча мало об`єктивну можливість це зробити.

Позивачем не доведено наявності системи правил в магазині, які б зобов`язували його працівників звертатися із заявами виключно письмово, а тому твердження в апеляційній скарзі щодо того, що усні заяви відповідачів не мають сили - спростовуються виключно тим, що такі заяви не були обмежені у використанні в магазині та взагалі не було регламентовано порядок звернення до керівництва.

Зазначають, що у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а тому обов`язок доведення вини працівника у спричиненні підприємству шкоди покладається саме на роботодавця. В ході розгляду справи позивачем не було надано суду доказів того, якими саме неправомірними діями відповідачів було заподіяно матеріальної шкоди і доказів наявності саме їхньої вини у заподіянні такої шкоди. Також не доведено факту порушення відповідачами своїх обов`язків, що визначені посадовими інструкціями.

Встановлено, що позивач покладає на частину відповідачів матеріальну відповідальність за нестачу товарів, яка виникла після їх звільнення. Вказана обставина прямо свідчить про необґрунтованість проведеного позивачем розрахунку матеріальної шкоди.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача Савчук І.С. підтримав доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_20 , ОСОБА_3 заперечувалипроти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасник справи у судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлялися належно, проте про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а надані до суду докази в своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про обґрунтованість та доведеність позову.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом генерального директора ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» від 06.06.2016 за №117 було призначено інвентаризацію фактичних залишків товарно-матеріальних цінностей в магазині ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» торгової марки «Reserved» (м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON»), проведення 06.06.2016 якої було доручено інвентаризаційній комісії у складі: голови комісії - керуючої магазином торгової марки «Reserved» м.Київ, вул.Червоногвардійська, 1В ТЦ «Проспект» - Зінченко Л.С., члени комісії: інспектор торговельний - Єнін А.П., менеджер з питань регіонального розвитку та продажу торгової марки «Reserved» - Казнов І.Б., старший продавець непродовольчих товарів магазину «Reserved» м.Київ, вул.Ватутіна, 2Т ТЦ «Скаймолл» - Серпутько В. В . (т.4, ас.92).

З копії акту інвентаризації цінностей від 06.06.2016 вбачається, що на підставі вищевказаного наказу адміністрації позивача було проведено інвентаризацію цінностей, що знаходяться в магазині позивача торгової марки «Reserved» (адреса: м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON»), де згідно протоколу інвентаризаційної комісії від 07.06.2016 було виявлено розбіжності між фактичною наявністю матеріальних активів та зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, які наведені у звіряльних відомостях та актах інвентаризації, а саме виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей в цьому магазині у кількості 735 одиниць на суму 261760 грн. Причиною нестач комісією зазначено - «крадіжки» (т.4, ас.ас124-158, 160-166, 168).

На підставі наказу генерального директора ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» №118 від 07.06.2016 інвентаризаційною комісією 07.06.2016 було повторно проведено інвентаризацію матеріальних цінностей в магазині торгової марки «Reserved» (м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON»), де згідно актів повторної інвентаризації цінностей від 07.06.2016, інвентаризаційного опису від 07.06.2016, акту контрольної перевірки повторної інвентаризації цінностей від 07.06.2018, протоколу інвентаризаційної комісії від 07.06.2016 було підтверджено розбіжність між фактичною наявністю матеріальних активів та зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, які наведені у звіряльних відомостях та актах інвентаризації, а саме нестачі товарно-матеріальних цінностей в магазині у кількості 735 одиниць на суму 261760 грн. Причиною нестач комісією зазначено - «крадіжки» (т.4, ас.ас.169, 171-200, 201-235, 236-241, 243).

Сторони по справі, у різний період часу, перебували в трудових відносинах, а саме відповідачі працювали в магазині позивача торгової марки «Reserved» в ТЦ «РайON», за адресою - м.Київ, вул.Лаврухіна, 4:

1) ОСОБА_2 касиром торговельного залу в період 26.09.2014-26.11.2015, та продавцем непродовольчих товарів у період 27.11.2015-08.06.2016 (а.с.140,142,143, т.1);

2) ОСОБА_3 продавцем непродовольчих товарів у період 02.01.2015-30.09.2015, та старшим продавцем непродовольчих товарів у період з 01.10.2015-08.06.2016 (а.с.147,149,150 т.1);

3) ОСОБА_5 продавцем непродовольчих товарів у період 08.06.2015-26.11.2015, та касиром торговельного залу в період 27.11-2015-08.06.2016 (а.с.160,161,163, т.1);

4) ОСОБА_6 продавцем непродовольчих товарів у період 01.10.2015-26.11.2015, та касиром торговельного залу в період 27.11.2015-08.06.2016 (а.с.167-169, т.1);

5) ОСОБА_1 керуючим магазином у період 05.05.2015-08.06.2016 (а.с.134,135, т.1);

6) ОСОБА_4 продавцем непродовольчих товарів у період 01.04.2015-05.11.2015, та мерчендайзером у період 06.11.2015-08.06.2016 (а.с.154,156,157, т.1);

7) ОСОБА_7 продавцем непродовольчих товарів у період 24.02.2016-08.06.2016 (а.с.173,175, т.1);

8) ОСОБА_8 продавцем непродовольчих товарів у період 19.04.2016-08.06.2016 (а.с.178, 179, т.1);

9) ОСОБА_9 продавцем непродовольчих товарів у період 06.04.2016-08.06.2016 (а.с.182,183, т.1);

10) ОСОБА_10 продавцем непродовольчих товарів у період 05.10.2015-08.06.2016 (а.с.186,188, т.1);

11) ОСОБА_11 продавцем непродовольчих товарів у період 13.05.2016-16.06.2017 (а.с.209-210, т.3);

12) ОСОБА_12 продавцем непродовольчих товарів з 02.01.2015, а звільнена 26.11.2015 з посади касира торговельного залу (а.с.215-216, т.3);

13) ОСОБА_13 продавцем непродовольчих товарів з 16.01.2015, а звільнений 30.10.2015 з посади мерчендайзера (а.с.221-222, т.3);

14) ОСОБА_14 мерчендайзером у період 01.07.2015-30.11.2015 (а.с.227-228, т.3);

15) ОСОБА_15 продавцем непродовольчих товарів з 11.08.2014, а звільнений 26.11.2015 з посади старшого продавця непродовольчих товарів (а.с.233-234, т.3);

16) ОСОБА_16 продавцем непродовольчих товарів у період 09.11.2015-18.04.2016 (а.с.241-242, т.3);

17) ОСОБА_17 продавцем непродовольчих товарів у період 23.10.2015-31.03.2016 (а.с.244-245, т.3);

18) ОСОБА_18 продавцем непродовольчих товарів у період 12.10.2015-17.01.2016 (а.с.1-2, т.4);

19) ОСОБА_19 продавцем непродовольчих товарів у період 04.01.2015-23.02.2016 (а.с.8-9-, т.4);

20) ОСОБА_20 продавцем непродовольчих товарів у період 21.01.2016-05.04.2016 (а.с.14-15, т.4);

Статтею 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків є протиправними діями.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

У такому ж порядку визначається матеріальна відповідальність працівників, з якими укладено договір про повну матеріальну відповідальність (статті 135-1, 135-2 КЗпП України, якщо шкода заподіяна не незабезпеченням цілості прийнятого під звіт майна, а іншими порушеннями трудових обов`язків (неналежним оформленням документів про виявлену при прийнятті матеріальних цінностей недостачу, що потягло її оплату тощо).

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (статті 138 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи, 05.05.2015 між позивачем та членами колективу - працівниками магазину торгової марки «Reserved» (м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON») в особі його керівника - відповідача ОСОБА_1 , з метою забезпечення зберігання матеріальних цінностей, що належать підприємству позивача було укладено договір №27/3 про колективну матеріальну відповідальність (а.с.22-24, т.5).

Відповідно до п.1.1 вищевказаного договору колектив взяв на себе колективну матеріальну відповідальність за зберігання майна та інших цінностей, переданих йому для реалізації, а адміністрація зобов`язалась створити колективу умови, необхідні для належного виконання прийнятих зобов`язань.

Разом з тим, п.п.1.2, 1.3 вказаного договору визначено, що при зміні керівника колективу або при вибутті з колективу більше 50% від його теперішнього складу такий договір повинен бути переукладений. Договір не переукладається при вибутті зі складу колективу окремих працівників або при прийнятті в колектив нових працівників. У таких випадках поряд з підписом члена колективу, що вибув, вказується дата його вибуття, а новий працівник підписує договір і вказує дату вступу в колектив.

Пунктом 2.2 Договору було передбачено, що члени колективу зобов`язані: дбайливо ставитися до цінностей і вживати заходів до запобігання збитків; у встановленому порядку вести облік, складати і своєчасно подавати звіти про рух і залишки матеріальних цінностей; своєчасно повідомляти адміністрацію про всі обставини, які загрожують зберіганню матеріальних цінностей; нести колективну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих їм для реалізації.

В той час, адміністрація позивача була зобов`язана: створити колективу умови, необхідні для забезпечення зберігання цінностей; своєчасно вживати заходи щодо виявлення та усунення причин, які заважають колективу зберігати цінності, виявляти конкретних осіб, винних у нанесення шкоди, і притягати їх у встановленому законом порядку до відповідальності; знайомити колектив з чинним законодавством про матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, а також з діючими інструкціями, і правилами зберігання, приймання, обробки, продажу матеріальних цінностей та їх обліку; забезпечити колективу умови, необхідні для своєчасного обліку та звітності про рух та залишки переданих йому цінностей; розглядати питання про обґрунтованість вимог членів колективу щодо проведення інвентаризації цінностей; розглядати повідомлення членів колективу про обставини, що загрожують зберіганню цінностей, і вживати заходів спрямованих на усунення цих обставин (п.2.3 Договору).

З копії договору №27/3 про колективну матеріальну відповідальність від 05.05.2015 вбачається, що на дату укладання вказаного договору він був підписаний такими працівниками - відповідачами по справі - ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 та ОСОБА_15 , а також з іншими п`ятьма працівниками магазину, які були звільнені в 2015 році, а всього у кількості 13 осіб, з яких станом на 27.10.2015 (дата з якої виникла нестача матеріально-товарних цінностей у позивача) було звільнено - 5 осіб.

Решта відповідачів по справі, які були прийняті на роботу до позивача після 05.05.2015 - всього 12 осіб, вносили своє прізвище, ініціали, дату прийняття на роботу та особистий підпис до списку із зазначенням таких даних вищевказаних працівників колективу.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП України, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. За приписами КЗпП України, матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

У трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а тому обов`язок доведення вини працівника у спричинені підприємству шкоди, покладається саме на роботодавця, тобто у даному випадку на позивача.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» не подано жодних доказів в обґрунтування того, якими неправомірними діями (бездіяльністю) відповідачів було спричинено шкоду, в чому полягає їх вина і чи входило до їх посадових обов`язків облік, зберігання отриманого під звіт майна, який причинно-наслідковий зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю відповідачів і шкодою, яка настала.

З аналізу положень ст.135-2 КЗпП України вбачається, що для встановлення колективної матеріальної відповідальності та укладення з колективом відповідного договору про це, обов`язковою є наявність двох умов: 1) колективна матеріальна відповідальність установлюються власником або уповноваженим ним органом; 2) установлення колективної матеріальної відповідальності проводиться за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації.

Відсутність хоча б однієї з цих умов слід вважати порушенням порядку встановлення колективної матеріальної відповідальності.

Встановлення колективної матеріальної відповідальності власником або уповноваженим ним органом, слід розуміти як факт прийняття конкретного розпорядчого акту або ухвалення відповідного рішення про встановлення такого роду відповідальності, при наявності у суб`єкта ухвалюючого це рішення необхідних повноважень на це.

Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об`єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення (ч.3 ст.135-2 КЗпП України).

Відповідно до Наказу Міністерства праці України від 12.05.1996 за №43 Про затвердження Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування і Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, визначено, що колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з профспілковим комітетом підприємства, установи, організації або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом за наявності одночасно таких умов: передбачені Переліком роботи, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, виконуються працівниками спільно, розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність неможливо; власником або уповноваженим ним органом працівникам створені умови, необхідні для нормальної роботи та забезпечення повного збереження переданих їм цінностей.

Також, Переліком робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, затвердженого вищевказаним Наказом Міністерства праці України від 12.05.1996 за №43 передбачено, що до таких робіт можуть відноситись ті роботи, які пов`язані з продажем (видачею) товарів (продукції), їх підготовкою до продажу, незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

З аналізу обов`язків, що були покладені на відповідачів роботодавцем, що викладені у посадових інструкціях відповідачів, випливає, що виконувана ними робота відноситься до тих видів робіт, за яку може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Однак, стороною позивача не було підтверджено відповідними доказами виконання вищевказаних вимог законодавства при укладенні із колективом (відповідачами по справі) договору про колективну матеріальну відповідальність.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та окремими відповідачами ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) було укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.136, 144, 151, 164, 170 т.1).

Частиною 1 ст.137 КЗпП України встановлено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Як вбачається з п.4.1, п.4.2, п.4.3 Договору №27/3 від 05.05.2015, притягнення Колективу до матеріальної відповідальності здійснюється адміністрацією підприємства після проведення перевірки причин появи збитків, враховуючи письмові пояснення членів Колективу, а в необхідних випадках також і заключень незалежних експертів. Підставою для притягнення членів Колективу до матеріальної відповідальності є матеріальна шкода, заподіяна розкраданням, нестачею, умисним знищенням або зіпсуттям матеріальних цінностей, а також їх знищенням або зіпсуттям через недбалість, що підтверджується інвентаризаційною відомістю. Збитки, що підлягають відшкодуванню, розподіляються між членами даного Колективу пропорційно до місячних посадових окладів і фактично відпрацьованого часу за період від останньої інвентаризації до дня виявлення збитків.

При цьому, як вбачається з Акту фіксації факту відмови від надання письмового пояснення щодо причини виникнення нестачі товарно-матеріальних цінностей від 08.06.2016 року, працівники магазину «Reserved», розташованого у м.Київ, вул.Лаврухіна, 4, ТРЦ «РайON» - відповідачі у справі, відмовились від надання письмового пояснення щодо причини виникнення нестачі товарно-матеріальних цінностей.

Судом першої інстанції встановлено, що зазначене у вказаному вище акті, спростовується, як поясненнями самих відповідачів, а саме безпосередньо наданими відповідачем ОСОБА_4 , яка зазначила суду першої інстанції, що жодних пояснень від них не вимагали коли вони ознайомлювались з результатами перевірки, вони тільки на словах повідомили адміністрацію про те, що вказана нестача виникла внаслідок крадіжок товару. При цьому вказаний акт, вони не підписували, тому що загалом не знали про нього. А також спростовується і показаннями допитаного в суді першої інстанціїв якості свідка - ОСОБА_21 , який показав, що вказанийакт був складений не в день, коли працівникам було оголошено про результати проведеної повторної інвентаризації, а в інший день.

Разом з тим,підписи відповідачів у акті відсутні.

Обґрунтовуючи розмір пред`явленої до кожного з відповідачів шкоди, завданої ними, як працівниками підприємства позивача, останній посилається на виконання такого розрахунку завданої шкоди у вигляді виявленої недостачі товарно-матеріальних цінностей за період з 27.10.2015 по 06.06.2016, виходячи саме з розміру посадових окладів відповідачів - працівників магазину, що працювали у зазначений вище період, та у відповідності до правил проведення такого розрахунку, що передбачені договором про колективну матеріальну відповідальність від 05.05.2015.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, при перевірці проведеного стороною позивача розрахунку розміру шкоди, який він просить суд стягнути з відповідачів, вбачається, що попри розрахування між всіма відповідачами загальної суми збитків, завданих внаслідок виявленої недостачі підприємству, позивачем загалом не обґрунтовано вини кожного з працівників за нестачу товарно-матеріальних цінностей. Наприклад, з наданої суду документації щодо результатів проведеної інвентаризації та виявленої нестачі товарів, а також щодо руху таких товарів до магазину де працювали відповідачі, видно, що частина товарів яка була прийнята до магазину матеріально відповідальною особою, та надалі виявлена в якості недостачі була передана до магазину вже після звільнення певного кола відповідачів.

Отже, позивач пред`явивши позов до наявного кола відповідачів покладає на частину відповідачів матеріальну відповідальність за нестачу товарів, яка виникла після їх звільнення. Вказана обставина прямо свідчить про необґрунтованість проведеного позивачем розрахунку матеріальної шкоди завданої, на думку позивача, з вини відповідачів, при визначенні конкретного її розміру, яку останній просить стягнути з колишніх працівників.

Також недоведеним залишилось те, що позивачем булизабезпечені належні умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Обов`язок правильно організувати працю працівників, забезпечити її належний процес у різних, у тому числі й несприятливих трудових ситуаціях, а також попередження можливих збитків згідно статті 141 КЗпП України лежить на власнику або уповноваженому ним органу.

Згідно ч. 1 ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 р. № 14, при вирішенні питання про покладення матеріальної відповідальності судам рекомендовано, з-поміж іншого, з`ясовувати, в якій конкретно обстановці заподіяна шкода, чи були створені умови, які б забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст.13 ЦПК, розглядав вказану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, не спростовують висновків суду першої інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ДП «ЛПП» АТ «ЛПП» є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 1 лютого 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «ЛП ІІ Україна» Акціонерного товариства «ЛПП», подану його представником Савчуком Ігорем Сергійовичем - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: