Справа № 344/2239/19
Провадження № 2/344/2405/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_5 в особі представника адвоката Дутчака Тараса Гнатовича до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 . ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 про визначення розміру земельних часток в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 в особі представника адвоката Дутчака Тараса Гнатовича, звернувся в суд із позовною вимогою визначити розмыр земельних часток в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0641га із кадастровим АДРЕСА_1 040020226, що по АДРЕСА_2 в розмірі 1/4 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_5 (ід.код НОМЕР_1 ), 1/8 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_6 (ід.код НОМЕР_2 ), 1/8 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_7 (ід.код НОМЕР_3 ), 1/12 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_4 (ід. код НОМЕР_4 ), 1/12 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_8 (ід.код НОМЕР_5 ), 1/12 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_10 (ід. код НОМЕР_6 ) та 1/4 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_11 (ід.код НОМЕР_7 ).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 зазначив, що він є співвласником земельної ділянки, призначеної для обслуговування 4-ох квартир житлового будинку з кадастровим № НОМЕР_8 на праві спільної сумісної власності відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 18.06.2009р. Державний акт на право власності на дану земельну ділянку серії НОМЕР_9 зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №23. Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином розпоряджатися належною йому на праві спільної сумісної власності частиною земельної ділянки для обслуговування будинку, оскільки укласти договір про поділ нерухомого майна у зв`язку із смертю одного із співвласників не видається можливим, а отже, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду, щоб у судовому порядку було визначено розмір земельних часток у праві спільної сумісної власності кожного співвласника.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.02.2019р. відкрито провадження в даній справі та призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадження.

До канцелярії суду 05.03.2019р. надійшли заяви відповідача 2 ОСОБА_7 . та відповідача 1- Ковалевської Н.О. відповідно до яких вони просили суд задовольнити позов та визначити за кожною з них частки в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0641га із кадастровим № НОМЕР_8 в розмірі 1/8 ідеальних часток кожній, а розгляд справи проводити за їх відсутності.

Відповідач 3 ОСОБА_4 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 20.03.2019р. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Зазначила, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Крім того, в спростування вимог позивача з огляду на безпідставність звернення з даним позовом, представником відповідача 3 заявлено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_10 є ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , що підтверджується поданою до суду копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2017р. На переконання відповідача, права позивача жодним із відповідачів не порушені, а підставою звернення є необхідність обслуговування самостійно облаштованого позивачем у своїй квартирі магазина.

До канцелярії суду 02.04.2019р. від сторони позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 3.

Крім того, 02.04.2019р. відповідач 4 подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву ОСОБА_5 , в якому заперечив стосовно задоволення позовних вимог.

Відповідач 5 ОСОБА_3 в судовому засідання визнала позов.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, вважає, що встановлення розміру часток, визначених у позові не порушуватиме її прав.

Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, відзиви, відповідь на відзив, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

За результатами розгляду звернень, які були адресовані міському голові мешканцями будинку АДРЕСА_2 про надання для цільового використання земельної ділянки площею 0,0641га, на сесії Івано-Франківської міської ради п`ятого демократичного скликання прийнято рішення від 18.06.2009р. «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок». Зокрема, сесією міської ради вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності та передати у спільну сумісну власність згідно ст.ст.81, 118 Земельного кодексу України та Постанови Верховної Ради України від 17.02.2004р. №1492-IV, земельні ділянки площею 0,0641га на АДРЕСА_2 громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 .

Судом встановлено, що відповідачем 1- ОСОБА_6 та відповідачем 2 ОСОБА_13 квартира АДРЕСА_3 згідно свідоцтва про право власності від листопада1993р. приватизована за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить на праві спільної сумісної власності.

Згідно свідоцтва про право власності, видане Госпорозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 13.03.2007р. згідно розпорядження міського голови від 12.02.2007р. №63-р квартиру № АДРЕСА_4 у цьому ж будинку передано на праві спільної сумісної власності Відповідачу 3- ОСОБА_4 , відповідачу 4- ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (мати). Право власності на дану квартиру відповідачами зареєстровано Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації- №4790 в книзі:67.

Згідно свідоцтва про смерть від 02.09.2016р. ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Спадкоємцями за законом є її сини ОСОБА_4 на ? частки та ОСОБА_8 на ? частки. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2017р. спадщина, на яку воно видане складається з 1/3 частини квартири

АДРЕСА_5 - ОСОБА_14 та ПП «Фазатрон» 03.11.2008р. укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 . Однак, відповідно до протоколу про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, належного боржнику ПП «Фазатрон», вул.Бельведерська, 20/2, м.Івано-Франківськ від 15.07.2013р. відповідна квартира продана переможцю торгів ОСОБА_9 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 ). Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17.07.2013р. за ОСОБА_9 зареєстроване право приватної власності на квартиру АДРЕСА_6

Факт набуття права власності на квартиру АДРЕСА_3 за позивачем ОСОБА_5 підтверджене договором купівлі-продажу від 14.05.2003р.

Відповідно до ч.1 ст.126 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент оформлення) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Зокрема, судом встановлено, що 15.04.2010р. на підставі рішення XLII сесії Івано-Франківської міської ради від 18.06.2009р. позивачу ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0641га, яка розташована в АДРЕСА_2 . Цільове призначення даної земельної ділянки відповідно до даного державного акта для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Разом з тим, судом встановлено, що співвласниками вказаної земельної ділянки відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 .

Відповідно до положень ст.ст.181, 182 ЦК України, ст.5 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди є нерухомим майном, щодо яких проводиться державна реєстрація прав. При цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Враховуючи зазначене, набуття права спільної сумісної власності в результаті державної реєстрації прав, є фактом набуття у власність об`єкта нерухомості спільно фізичними або юридичними особами, а також державою, територіальними громадами, володіння і користування якими здійснюється за домовленістю.

Крім того, відповідно до ст.188 ЦК України, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Суд не може погодитися з аргументами сторони позивача стосовно застосування положень абз.2 ч.2 ст.369 ЦК України до майнових правовідносин одного із співвласників - ОСОБА_10 , у зв`язку із її смертю, оскільки спадкування за законом, яке мало місце в даному випадку Відповідачем 3 - ОСОБА_4 та відповідачем 4- ОСОБА_8 не є правочином у розумінні ЦК України, на відміну від заповіту, на який поширюються положення стосовно правочинів.

У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності.

Стаття 355 ЦК України встановлює, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 89 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Умови здійснення права спільної сумісної власності врегульовано Законом України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку .

Згідно Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком- це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.382 ЦК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» зазначено, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна: допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання та елементів зовнішнього благоустрою. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частинами 1 та 2 ст.5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (п.1 ч.ч.1,2 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Відповідно до положень ст.42 ЗК України, зокрема ч.ч.2 та 3 земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Крім того, закріплений законодавством принцип спільного та узгодженого володіння та користування власниками квартир багатоквартирного будинку відображений і в ч.ч.1, 2 ст.369 ЦК України.

Відповідно до цивільного законодавства України розпорядження майном при спільній сумісній власності проводиться за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Системний аналіз норм як цивільного, так і земельного кодексів України, якими безпосередньо врегульований інститут спільної сумісної власності, зокрема і на земельну ділянку багатоквартирного будинку, вказує на встановленні законодавцем порядку узгодженості в намірах та діях, що стосуються розпорядження та користування земельними ділянками, якими вони володіють або користуються спільно в межах повноважень та наданих прав такого володіння.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Однак, в поданому до суду позові позивач не обґрунтував доказами факт узгодження всіма співвласниками, а також підтвердження факту ініціювання позивачем чи іншим співвласником будинку питання виділу частки із земельної ділянки, що належить на праві спільної сумісної власності, у відповідності до регламентованого нормами ЗК України та ЦК України, а також відмови прийняття узгодженого рішення співвласниками майна.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно до пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За загальним правилом, передбаченим у ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з приватноправових відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно- правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства- суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд має виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03.04.2019р. у справі №653/126/17-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначено, що встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Так, позивач ОСОБА_5 , звертаючись до суду за захистом порушеного права, просив визнати розмір земельних часток в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0641га із кадастровим АДРЕСА_1 НОМЕР_8 , що по АДРЕСА_2 в розмірі 1/4 ідеальної частки для ОСОБА_5 , 1/8 для ОСОБА_6 , 1/8 для ОСОБА_7 , 1 АДРЕСА_7 для ОСОБА_4 , 1 АДРЕСА_7 для ОСОБА_8 , 1 АДРЕСА_7 для ОСОБА_10 та 1/4 для ОСОБА_16 з метою укладення договору про поділ нерухомого майна. При цьому, суду не надано доказів позасудового врегулювання даного питання шляхом узгодженого володіння та користування кожним власником земельної ділянки багатоквартирного будинку та порушеного права чи інтересу, що підтверджено самим позивачем у заяві, у зв`язку з чим обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є належним, позовні вимоги не доведені і у задоволенні позову слід відмовити.

Відносно заяв відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 про не заперечення щодо задоволення позову, то суд вказує на наступне. Визнання позову відповідачем це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Визнати позов може відповідач або його уповноважений представник. Право відповідача на визнання позо¬ву повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. Однак суд не вправі покласти в основу свого рішення лише сам факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. За результатами дослідження та вивчення всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а такі заяви про визнання позову слід розцінювати як відсутність спору по суті.

Розподіл судових витрат підлягає проведення в порядку ст. 141 ЦПК України, однак оскільки відповідачами не підтверджено і не надано суду розрахунок понесених витрат, то суд позбавлений змоги визначити їх розмір самостійно для стягнення зі сторони позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.41, 129 Конституції України, ст.ст.5, 10, 12, 19, 77, 81, 141, 263-265,268, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволення позовної заяви відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 21.06.2019 року.

Суддя О.В. Шамотайло