Справа № 490/6859/16-ц Суддя першої інстанції Мамаєва О.В.
Провадження № 22-ц/812/1134/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем - Гавор В.Б.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Мамаєвої О.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

05 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 10 000 дол. США (що еквівалентно 249 687 грн.).

Доводи позовної заяви обґрунтовував тим, що 03 березня 2014 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір № 12/14 про обмін житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки 0,695 га, на квартиру АДРЕСА_2 . На виконання попереднього договору, він передав, а ОСОБА_2 отримала грошові кошти у сумі 10 000 дол. США. Сторони домовились, що нотаріальне посвідчення договору міни відбудеться не пізніше 01 жовтня 2014 року, проте на даний час умови вказаного договору відповідачем не виконанні та грошові кошти йому не повернуті. Виходячи з вищевикладеного ОСОБА_4 просив суд позов задовольнити.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США (що еквівалентно 249 687 грн.) та суму сплаченого судового збору у розмірі 2 496, 87 грн.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив із того, що при укладенні договору № 12/14 від 03 березня 2014 року в забезпечення виконання зобов`язання щодо міни жилого будинку та земельної ділянки на квартиру, та в рахунок майбутньої оплати за вказаним договором, позивач передав відповідачу аванс у розмірі 10 000 дол. США та зобов`язався при нотаріальному посвідченні зазначеного договору міни, яке повинно бути проведено в строк, але не пізніше 01 жовтня 2014 року, передати відповідачу еквівалент 47 500 дол. США.

Між тим, оскільки договір міни не було укладено між сторонами у визначений час, то ОСОБА_2 повинна повернути ОСОБА_4 ,

отриману суму авансу.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 травня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення, у зв`язку з чим ОСОБА_2 , яка діє через свого представника ОСОБА_3 , оскаржила його шляхом подання апеляційної скарги, посилаючись на порушення судом процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила суд скасувати оскаржене рішення та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції і ухвалення оскарженого рішення, ОСОБА_2 судові повістки до суду не отримувала, у зв`язку з чим не була належним чином повідомлена про розгляд справи. Окрім того, посилалася на те, що тривалий час перебуває у Німеччині, тому не укладала та не підписувала договір авансу № 12/14 від 03 березня 2014 року.

При ухваленні оскарженого рішення суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права, а саме ст.ст. 216, 220, 635, 657, 716 ЦК України, вийшов за межі позовних вимог та зробив неправильний висновок, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, отже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Судом першої інстанції не застосовано норми ст.ст. 570, 571 ЦК України. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

До того ж, судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог повністю не враховано, що сторони підписанням договору авансу засвідчили той факт, що вони є власниками вищевказаних нерухомостей, хоча позивач ніколи не був та ні є на теперішній час власником зазначеної в договорі квартири.

Будь-яких доказів щодо передачі авансу відповідачу у розмірі 10 000 дол. США, дійсного наміру укласти в майбутньому договір міни з подальшою доплатою позивачем не надано. Отже, судом взагалі не перевірено порушення зобов`язання з боку ОСОБА_4 та не надано оцінки стягненню грошових коштів в валюті - доларах США.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , доводи апеляційної скарги не визнав, вважав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просив залишити її без задоволення, а заочне рішення місцевого суду без змін.

Доводи відзиву обґрунтовував тим, що на виконання попереднього договору позивач передав, а відповідач отримала грошові кошти у сумі 10 000 дол. США, про що є запис на останній сторінці цього договору.

Сторони домовились, що нотаріальне посвідчення договору міни відбудеться не пізніше 01 жовтня 2014 року.

Твердження представника відповідача в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_4 ніколи не був власником квартири АДРЕСА_2 , отже не мав дійсного наміру укладати договір міни, створюють підстави для визнання договору № 12/14 недійсним, що не було зроблено відповідачем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 03 березня 2014 року між ОСОБА_4 (покупцем) та ОСОБА_2 (продавцем) було укладено договір авансу № 12/14 (попередній договір) про міну житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачу згідно договору дарування від 23 грудня 2011 року, та земельної ділянки 0,695 га для його обслуговування на квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві власності покупцю на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2003 року, згідно умов якого сторони домовились, що ОСОБА_4 в якості забезпечення виконання договору передав аванс ОСОБА_2 у сумі 106 000 грн. - еквівалент 10 000 дол. США. При цьому загальна оплата за обміном нерухомості становить 609 500 грн. - еквівалент 57 500 дол. США, та доплату за яку, у розмірі 503 500 грн., що дорівнює 47 500 дол. США, покупець зобов`язався передати продавцю при нотаріальному посвідченні договору міни жилого будинку на квартиру, яке повинно бути проведено в строк, але не пізніше 01 жовтня 2014 року.

Договором міни також визначені додаткові умови, згідно з якими при виконанні зобов`язань сторони також керуються ст. 571 ЦПК України, а саме якщо за невиконання договору винна сторона, яка дає завдаток, він залишається у іншої сторони. Якщо за невиконання договору винна сторона, яка отримала завдаток, вона зобов`язується сплатити іншій стороні подвійну суму завдатку.

Сторони зобов`язуються підготувати передпродажний пакет документів в повному обсязі: реєстрація в Державному Реєстрі майнових прав, незалежна експертна оцінка об`єкту нерухомості, зняти всіх осіб з реєстрації за даною адресою і надати довідку з ЖЕКа, погасити всі заборгованості по комунальним послугам і надати довідку з відповідних організацій.

За домовленістю сторін нотаріальне посвідчення договору міни сплачує покупець, ріелторські послуги в сумі 1000 дол. США, що є еквівалентно 10 600 грн. - сплачує покупець.

Крім того, сторони домовились про те, що витрати за приватизацію земельної ділянки більше ніж 4 000 грн. - технічна документація та присвоєння кадастрового номеру + витрати за нотаріальне посвідчення земельної ділянки сплачуються по 50%.

Договір міни між сторонами укладено не було.

Одним із доводів апеляційної скарги є твердження про необізнаність відповідача про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції внаслідок неналежного повідомлення відповідача.

Як встановлено матеріалами справи провадження у справі відкрито судом першої інстанції 15 липня 2016 року та судове засідання призначено на 21 липня 2016 року. З цього час розгляд справи відкладався неодноразово. Судові повістки про виклик до суду направлялися судом відповідачу поштою за зареєстрованим її місцем проживання. Між тим жодного разу судова повістка та процесуальні документи, що надсилалися районним судом не були отримані відповідачем. Поштові відправлення поверталися з позначкою на конверті «За спливом строку зберігання».

З огляду на ці обставини, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про дату, час та місце засідання суду, а відтак відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч.ч. 1,3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Приписи ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі № 6-176цс12 та Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц.

Оскільки у справі встановлено, що договір міни житлового будинку АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, то передані позивачем ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_2 кошти у розмірі 10 000,00 дол. США є авансом та підлягають поверненню.

Доводи апеляційної скарги про те, що передана грошова сума є завдатком не приймаються до уваги, оскільки скаржник трактує норми матеріального права без урахування роз`яснень судів касаційної інстанції, які повинні враховуватися судами відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

При цьому посилання скаржника на висновок Вищого господарського суду України, викладений у постанові від 10 грудня 2014 року у справі № 5/112/10 є помилковим, оскільки на час розгляду справи є постанови касаційної інстанції, зокрема, Верховного Суду у справах цивільної юрисдикції щодо застосування зазначених норм матеріального права.

Не можуть бути прийняті до уваги додаткові умови договору авансу від 03 березня 2014 року, на яких наголошує скаржник, оскільки ці умови визначають дії сторін правочину у разі укладення основного договору міни та ніяк не впливають на повернення суми авансу, коли основний договір міни не укладався.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони підписанням договору авансу засвідчили той факт, що вони є власниками вищевказаних нерухомостей, хоча позивач ніколи не був та ні є на теперішній час власником зазначеної в договорі квартири не впливають на факт укладення сторонами договору авансу та отримання відповідачем 10 000 дол. США.

Також колегія суддів не погоджується із твердженнями представника скаржника про відсутність доказів отримання ОСОБА_2 зазначеної суми авансу, оскільки як вбачається з змісту наданого договору авансу саме позивач передав, а відповідач отримала 10 000 дол. США, про що зазначили власним підписом у договорі.

Доводи апеляційної скарги в частині незгоди зі змістом та умовами укладеного сторонами договору, оспорювання отриманої суми на виконання цього договору не можуть бути взяті до уваги з огляду на презумпцію правомірності правочину закріплену у ст. 204 ЦК України, яка може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

Отже на час звернення ОСОБА_6 з апеляційною скаргою до суду правомірність договору авансу (12/14), укладеного сторонами 03 березня 2014 року не спростована.

Пояснення представника відповідача про неможливість оспорювання зазначеного договору авансу з огляду на те, що ОСОБА_2 вирішується питання проживання в іншій державі, не заслуговують на увагу, оскільки не мають значення у правовому розумінні вирішення спору між сторонами.

За договором авансу ОСОБА_2 отримала аванс в іноземній валюті, а тому остання зобов`язана, оскільки іншого не передбачено законом чи договором, повернути таку ж суму коштів у тій самій валюті, а саме в доларах США.

Такий висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року.

З урахуванням викладеного, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору за звернення до суду з позовом, підлягають стягненню з ОСОБА_2 у розмірі 2 496.87 грн.

Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 суму авансу у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США та 2 496.87 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 19 липня 2019 року.