У х в а л а

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 307/3541/14-ц

провадження № 61-4957ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Нижньоапшанської сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

До Верховного Суду ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року з пропуском двадцятиденного строку, установленого частиною першою статті 325 ЦПК України 2004 року.

У поданій на усунення недоліків касаційної скарги заяві ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки вона доглядала за матір?ю, яка взагалі не рухалася у зв?язку із хворобою ніг та внаслідок похилого віку, а після цього займалася її похованням, доглядом за будинком, утриманням його у належному технічному стані.

У відкритті касаційного провадження на оскаржувані судові рішення слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 14 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 325 ЦПК України 2004 року касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

Згідно з частиною другою статті 325 ЦПК України 2004 року у разі пропущення строку, встановленого частиною першою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

Наведені особою, яка подала касаційну скаргу, підстави для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, не можуть бути визнані поважними, оскільки особою, яка подала касаційну скаргу не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку.

Крім того,безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова невизначеність.

У рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції про права людини належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява № 40877/98, п. 54, ECHR 2003-I, рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

У рішенні від 03 квітня 2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Таким чином, незалежно від того, ЦПК України не передбачено конкретного переліку обставин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку, суд, здійснюючи правосуддя, наділений повноваженнями, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, надати оцінку наведеним стороною обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, оцінити чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності, та враховуючи баланс суспільного та приватного інтересу, дійти висновку про можливість (неможливість) відновлення строку на апеляційне оскарження.

ОСОБА_1 була присутня у судовому засіданні під час ухвалення рішення судом першої інстанції, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції, реалізувала право на перегляд рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 квітня 2015 року у зв?язку з нововиявленими обставинами, проте із касаційною скаргою на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року звернулася лише 05 березня 2019 року.

Наведені заявником підстави поновлення пропущеного строку не виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

За таких обставин, у відкритті провадження за касаційною скаргою слід відмовити з підстав, передбачених частиною третьою статті 394 ЦПК України.

Керуючись частиною третьою статті 394 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Нижньоапшанської сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик