Справа № 305/2094/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/2094/18 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 17 грудня 2018 року, повний текст якого складено 17 грудня 2018 року, головуючий суддя Ємчук В.Е., -

встановив:

АТ КБ «ПриватБанк» 31.10.2018 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 Позов мотивувався тим, що 04.07.2005 банк уклав із ОСОБА_1 кредитний договір № MKRWAK00410057, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 37515,00 грн на строк до 30.06.2010. Відповідач зобов`язався щомісячними платежами погасити кредит та сплатити за користування коштами відсотки.

Позивач виконав свої зобов`язання за договором, надав кредит, тоді як відповідач свої зобов`язання порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 27.07.2018 складав 176902,68 грн, з яких: 22117,72 грн - заборгованість за кредитом, 49722,10 грн - заборгованість за відсотками, 1204,74 грн заборгованість за комісією, а також 103858,12 грн - пеня. Оскільки кредитор управі вимагати від боржника не увесь борг, а його частину, належна до стягнення заборгованість визначається в сумі 117044,56 грн, яка складається із вищеперерахованих елементів боргу, де, однак, пеня становить 44000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов`язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 04.07.2005 № MKRWAK00410057 у розмірі 117044,56 грн, де 22117,72 грн - заборгованість за кредитом, 49722,10 грн - заборгованість за відсотками, 1204,74 грн заборгованість за комісією, а також 44000,00 грн - пеня, і покласти на нього судові витрати.

Рішенням Рахівського районного суду від 17.12.2018 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04.07.2005 № MKRWAK00410057 у розмірі 117044,56 грн, де 22117,72 грн - заборгованість за кредитом, 49722,10 грн - заборгованість за відсотками, 1204,74 грн заборгованість за комісією, а також 44000,00 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, стягнуто 1762,00 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з наявності належних і достатніх підстав для стягнення з позичальника боргу на користь кредитора.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржила рішення суду. Вказує на його незаконність, необґрунтованість і відсутність підстав для задоволення позову, що його не було доведено.

Так, суд вказав, що відповідач не надіслав відзиву на позовну заяву. Однак, при цьому суд не взяв до уваги клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, що було надіслане електронною поштою, через перебування відповідача за межами держави. Суд розглянув справу лише на підставі доказів, наданих позивачем, і порушив принцип змагальності сторін у судовому процесі.

Суд не врахував засад справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства і не повинен був приймати за достовірний розрахунок позивача щодо розміру боргу лише через те, що відповідач не надав спростування щодо нього.

Рішення про стягнення боргу в повному обсязі однобічне, суд поверхово розглянув обставини справи, не дослідив докази, які були б подані відповідачем, не дав їм оцінки. Суд мав узяти до уваги клопотання відповідача від 05.12.2018 про відкладення розгляду справи, що було надіслане до суду електронною поштою, через перебування відповідача у відрядженні за межами держави.

Відповідач просить рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

У відзиві на апеляцію позивач АТ КБ «ПриватБанк» вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, що суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, а доводи відповідача щодо неможливості подати відзив через перебування за межами держави бездоказові. Доводів, які б спростовували заборгованість за кредитом, апеляційна скарга не містить.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача Гринихи Т.Ю., яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог, підстав позову, доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не обмежений цими доводами та вимогами, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань у редакції, що була чинною на час їх виникнення. Беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно із позицією позивача надавали йому право нарахувати та вимагати стягнення боргу за кредитом, процентами та пені за кредитним договором і обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідної правової підстави для пред`явлення вимог, для нарахування відповідних платежів, стягнення коштів підлягає перевірці судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 549, 550, 611, 612, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати (за відповідних умов - достроково) стягнення боргу, включно зі штрафними санкціями з боржника.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що 04.07.2005 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № MKRWAK00410057, на підставі якого відкрило останній непоновлювану кредитну лінію у розмірі 37515,00 грн, з яких 29100,00 грн для купівлі автомобіля, 8415,00 грн на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,13% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати; погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця в період сплати шляхом внесення позичальником банку щомісячного платежу в розмірі 725,70 грн; виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалося заставою автомобіля ВАЗ 21099; строк кредитування встановлювався до 30.06.2010 (п.п. 1.1., 1.3. та інші положення договору) (а.с. 8-12, 15-17).

Оскільки ОСОБА_1 , отримавши кредит, порушила свої зобов`язання щодо сплати належних з неї коштів за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» 15.10.2015 пред`явило до позичальника позов про стягнення боргу, як це випливає з рішення Рахівського районного суду від 25.02.2016, що набрало законної сили 22.03.2016, у справі № 305/1958/15-ц, отриманого судом на стадії апеляційного розгляду справи.

У справі № 305/1958/15-ц банк пред`явив до позичальника вимогу про стягнення боргу за кредитним договором, який визначив станом на 25.08.2015 у сумі 145710,41 грн, де заборгованість: за кредитом - 22117,72 грн, за відсотками - 49722,10 грн, за комісією - 890,46 грн, а також пеня - 72980,13 грн. Рішенням Рахівського районного суду від 25.02.2016 у позові відмовлено за спливом позовної давності.

Факт звернення до суду із позовом про стягнення боргу за кредитним договором і факт ухвалення цього рішення суду кредитор у позовній заяві в справі, що розглядається, замовчав і знову пред`явив позов про стягнення боргу за тим самим кредитним договором. Обставини, пов`язані із попереднім зверненням банку до суду, виявилися під час перевірки апеляційним судом обставин щодо такого звернення, наведених ОСОБА_1 у адресованій Рахівському районному суду заяві від 05.12.2018 про відкладення розгляду справи, копію якої було додано до апеляційної скарги.

Судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим для виконання (ст. 124 ч. 5 Конституції України в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов`язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, а також положення щодо відповідальності за невиконання судового рішення встановлені статтею 14 ЦПК України в редакції, що була чинною на час ухвалення Рахівським районним судом рішення від 22.05.2016, і статтею 18 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, передбачав, що після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ст. 223 ч. 2). Згідно з положеннями 14 ч. 2, ст. 61 ч. 3 і 18 ч. 3, ст. 82 ч.ч. 4, 5 відповідних редакцій ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; оспорювати (спростовувати) відповідні обставини може особа, яка не брала участі в справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, за змістом наведених норм закону рішення Рахівського районного суду від 22.05.2016 підлягає врахуванню в спорі, що розглядається, встановлені ним факти і обставини не доказуються в даному спорі і не можуть спростовуватися сторонами.

У справі, що розглядається, банк визначив борг позичальника станом на 27.07.2018 у сумі 176902,68 грн, де заборгованість: за кредитом - 22117,72 грн, за відсотками - 49722,10 грн, за комісією - 1204,74 грн, пеня - 103858,12 грн, до стягнення кредитор пред`явив 117044,56 грн, у числі яких визначив заборгованість: за кредитом - 22117,72 грн, за відсотками - 49722,10 грн, за комісією - 1204,74 грн, а також пеню в сумі 44000,00 грн (а.с. 5-7).

Попри наведені вище обставини, кредитор без законних для того підстав повторно пред`явив у відповідній частині до стягнення з ОСОБА_1 за той самий період ті самі елементи заборгованості, щодо відмови у стягненні яких вже було постановлено рішення Рахівського районного суду від 22.05.2016 і стягнення яких за наявності такого чинного рішення суду недопустиме, а саме: основний борг за кредитним договором у сумі 22117,72 грн, відсотки в сумі 49722,10 грн, комісію в сумі 890,46 грн, а також пеню в сумі 44000,00 грн (оскільки раніше ухваленим рішенням суду відмовлено в стягненні пені в сумі 72980,13 грн, пеня у 44000,00 грн поглинається раніше стягнутою сумою пені, крім того, з відмовою в першому позові подальше нарахування пені безпідставне), що не може оспорюватись або доказуватись заново. Неврахування факту ухвалення раніше судом відповідного рішення призвело до штучного визначення розміру боргу та до його невірного розрахунку по суті.

АТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення боргу за кредитом у сумі 22117,72 грн, відсотків у сумі 49722,10 грн, комісії в сумі 890,46 грн і пені в сумі 44000,00 грн пред`явило до ОСОБА_1 вимоги, що вже раніше були вирішені судом. У цій частині має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що й попередній спір.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (ст. 255 ч. 1 п. 3 ЦПК України).

Суд першої інстанції вирішивши вказані вимоги по суті та ухваливши рішення про їх задоволення припустився помилки, оскільки за вищенаведених обставин провадження в справі за цими вимогами належало закрити.

Відтак, на підставі ст. 255 ч. 1 п. 3, ст. 377 ч. 1 ЦПК України рішення суду в частині вирішення зазначених вимог позову слід скасувати, провадження в справі у частині вирішення цих вимог закрити.

Стосовно решти пред`явленого до стягнення боргу за комісією в сумі 314,28 грн (1204,74 грн - 890,46 грн) апеляційний суд зауважує наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ч. 4 ЦК України).

У справі № 305/1958/15-ц кредитор пред`явив до стягнення борг, що був визначений станом на 28.05.2015, тобто, на дату майже через п`ять років після закінчення строку дії кредитного договору. Отже, кредитор просив стягнути увесь борг, в тому числі, комісію в сумі 890,46 грн, який, розпоряджаючись своїми цивільними і процесуальними правами на власний розсуд, визначив у повному обсязі після закінчення строку кредитування. У відповідному позові банку було відмовлено за спливом позовної давності, а провадження в справі, що розглядається, у відповідній частині закрито. Сплата комісії є похідним від кредитного зобов`язанням, позовна давність щодо зобов`язань за кредитним договором спливла.

За таких обставин, підстав для задоволення вимоги про стягнення комісії понад розмір, що був визначений станом на 28.05.2015 і в стягненні якої вже було судом відмовлено, немає.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України рішення суду в частині вирішення вказаної вимоги позову слід скасувати, у позові в цій частині - відмовити.

Стосовно доводів апеляції щодо неврахування судом першої інстанції клопотання відповідача ОСОБА_1 від 05.12.2018 про відкладення розгляду справи, копія якого додана до апеляційної скарги (а.с. 42), колегія суддів констатує, що відповідач отримав копію ухвали судді від 19.11.2018 про відкриття провадження в справі та матеріали позову (а.с. 14), проте даних про надходження клопотання електронною поштою до суду в справі немає. Водночас наведені у клопотанні обставини щодо справи № 305/1958/15 порядком перевірки доводів апелянта та з`ясування обставин справи знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду щодо ухвалення відповідного рішення судом.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 377 ч. 1, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Рахівського районного суду від 17 грудня 2018 року:

в частині вирішення вимог позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 04.07.2005 № MKRWAK00410057, який складається з боргу: за кредитом у сумі 22117,72 грн (двадцять дві тисячі сто сімнадцять гривень 72 коп.), за відсотками в сумі 49722,10 грн (сорок дев`ять тисяч сімсот двадцять дві гривні 10 коп.), за комісією за користування кредитом у сумі 890,46 грн (вісімсот дев`яносто гривень 46 коп.), а також пені в сумі 44000,00 грн (сорок чотири тисячі гривень 00 коп.) скасувати, провадження у справі у частині вирішення цих вимог закрити у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду, ухваленим з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав,

роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається;

в частині вирішення вимоги позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 04.07.2005 № MKRWAK00410057 за комісією за користування кредитом у сумі 314,28 грн (триста чотирнадцять гривень 28 коп.) скасувати, у задоволенні цієї вимоги - відмовити.

Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2643,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 26 червня 2019 року.

Судді