ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/104/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"28" березня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарі Литвин Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
У серпні 2018 р. позивачка звернулась з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачці на праві власності з 29.12.2011 р. належить квартири АДРЕСА_1 . З 07.05.1988 р. по 02.09.2011 р. вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який з 08.01.1991 р. був зареєстрований у вказаній квартирі. Крім того в даній квартирі з 12.04.1991 р. зареєстровані діти сторін: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У зв`язку з тим, що сімейні стосунки між сторонами припинились, відповідач з лютого 2015 р. і по теперішній час проживає окремо, проте де позивачці не відомо. З того часу відповідач квартирою не цікавиться, витрат по оплаті квартирної плати та комунальних послуг не сплачує, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в квартирі не має, у зв`язку з чим позивачка звернулись до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В судовому засідання позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засіданні не з`явився,про час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за останнім відомим місцем проживання(перебування), із заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення відповідно ст. 280 ЦПК України, оскільки позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Вислухавши в поясненнях позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.
Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини.
Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 29.12.2011 р. квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на праві приватної власності.
Згідно довідки ЖБК «Арсеналець-26» № 96 від 25.10.2017 р. у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
02.09.2011 р. шлюб між чоловіком ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис №402.
Факт не проживання відповідача з лютого 2015 р. по теперішній час (2017 р.) за адресою АДРЕСА_1 підтверджується актом про не проживання від 25.10.2017 р. складеного комісією у складі сусідів - мешканців будинку АДРЕСА_1 та головою правління ЖБК «Арсеналець-26».
Окрім того, в поясненнях позивачі зазначили, що відповідач у вказаній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, його місце проживання чи перебування їм невідомо, витрат по оплаті квартирної плати та комунальних послуг він не сплачує, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в квартирі не має. Крім того, позивачі перешкод у користуванні житлом відповідачу не чинили.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання.
Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Частина 2 ст. 405 ЦК України визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не є співвласником або власником спірної квартири, з лютого 2015 року не проживає в даній квартирі, не сплачує витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, не цікавиться нею, позивачі перешкод у користуванні житлом відповідачу не чинила, відповідач був відсутнім у квартирі понад один рік без поважних причин, а тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_4 , задовольнивши вказаний позов.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 223, 244, 245, 259, 263-265, 268, 280-289, 353, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328, 383, 391, 405, ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд, -
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Дарницького районного суду м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення, а учаснику справи, якому не було вручене повне заочне рішення в день його проголошення - протягом 20 днів з дня вручення його повного тексту заочного рішення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини заочного рішення через Дарницький районний суд м. Києва.
Суддя: