ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4887/19 Справа № 204/8265/18 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранссервіс" на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранссервіс" про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивачзвернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він має статус ветерана органів внутрішніх справ. 25 вересня 2018 року близько 18.00 години у місті Дніпро позивач користувався автобусним маршрутом загального користування № 87«Б», від зупинки «Главпочтамт» до зупинки «МЖК «Південний». При посадці в автобус марки «Богдан» позивач пред`явив водію автобусу посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає йому право на безкоштовний проїзд, але водій автобуса відмовив позивачу у пільговому проїзді, мотивуючи відмову тим, що в салоні автобуса вже було чотири пасажира, які мали право на пільговий проїзд. Доводи позивача про те, що в автобусах загального користування кількість пільгових місць не обмежена, водій заперечував, щоб здійснити поїздку, позивач був вимушений оплатити проїзд. Автобус мав державний номер НОМЕР_1 , який належить відповідачу. 26 вересня 2018 року позивач звернувся до територіального управління державної служби України з безпеки на транспорті в Дніпропетровській області з питанням накладання на відповідача адміністративно - господарчого штрафу. 16 жовтня 2018 року позивачу було повідомлено, що водій, який здійснював перевезення на транспортному засобі, звільнено з підприємства. Але позивач вважає, що звільнення водія не звільняє відповідача від відповідальності за відмову в пільговому проїзді позивачу.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд визнати дії ТОВ «Автотранссервіс» щодо відмови йому у безоплатному проїзді протиправними; стягнути з відповідача вартість проїзду в розмірі 7 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 300 грн. 00 коп.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2019року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії ТОВ «Автотранссервіс» щодо відмови ОСОБА_1 в пільговому перевезенні. Стягнуто з ТОВ «Автотранссервіс» на користь ОСОБА_1 вартість проїзду в розмірі 07 грн. 00 коп. Стягнуто з ТОВ «Автотранссервіс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 300 грн. 00 коп. Стягнуто з ТОВ «Автотранссервіс» на користь держави збір у розмірі 2114 грн. 40 коп.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду, ТОВ «Автотранссервіс» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ТОВ «Автотранссервіс» залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ТОВ «Автотранссервіс» є автомобільним перевізником, який здійснює перевезення пасажирів на автобусному маршруті № 87-Б в м. Дніпро.

Згідно посвідчення №034913 ОСОБА_1 є ветераном органів внутрішніх справ та має право на встановлені законодавством України пільги.

Відповідно до проїзного квитка серії ВТФЛ № 278793, ОСОБА_1 сплачено проїзд на міському автобусі у розмірі 7 грн.

Відповідно до відповіді Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області від 11.10.2018 року № 4749/21-18 згідно з інформацією перевізника ТОВ «Автотранссервіс» водія, який здійснював перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті №87Б на транспортному засобі державний номер НОМЕР_1 , звільнено з підприємства.

Під час проведення 10.10.2018 року рейдової перевірки транспортних засобів по маршруту № 87Б встановлено порушення водіями Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, зокрема водії не продавали квитки пасажирам.

Згідно відповіді ТОВ «Автотранссервіс» щодо пільгового перевезення пасажирів, товариством в результаті перевірки встановлено, що 25 вересня 2018 року о 18.00 годині транспортним засобом державний номер НОМЕР_1 керував водій ОСОБА_2 , який 27 вересня 2018 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до відповіді В.о. Міністра Міністерства інфраструктури України в ході перевірки, інспекторами Управління з боку водіїв, які працюють на автобусному маршруті загального користування № 87-Б м. Дніпро виявлено та зафіксовано ряд порушень про що складено акти проведення перевірки вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Суд першої інстанції встановив, що 25 вересня 2018 року працівником відповідача було порушено право позивача на безоплатний пільговий проїзд у міському автобусі, маршрут № 87Б., у зв`язку з чим ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду. Таким чином, враховуючи вимоги закону, характер виниклих між сторонами правовідносин, їх тривалість, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд прийшов до висновку, що в рахунок відшкодування моральної шкоди слід стягнути з відповідача на користь позивача 300,00 грн.

Крім того, суд дійшов висновку, що обставини, викладені позивачем в позовній заяві, а саме відмова останньому водієм ТОВ «Автотранссервіс» в пільговому перевезенні 25 вересня 2018 року, є неправомірною, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивачем не доведений факт пред`явлення при посадці ним в автобус водію транспортного засобу посвідчення ветерана органів внутрішніх справ; позивачем не надано належного та допустимого доказу в підтвердження відмови йому у пільговому проїзді у міському автобусному маршруті загального користування № 87Б; договором про надання транспортних послуг не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами апеляційної скарги, з наступних підстав.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Відповідно до ч.2 ст.42 Закону України "Про автомобільний транспорт", договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Згідно положень п.1 ч.2ст.41 Закону України "Про автомобільний транспорт",пасажир зобов`язаний: мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення.

Згідно пп.10 п.145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року № 176, перевізник зобов`язаний: здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно посвідчення № 034913 ОСОБА_1 є ветераном органів внутрішніх справ (а.с. 3) та має право на пільги, відповідно до п.11 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Колегією суддів встановлено, що позивач не зміг скористатися наданим йому законодавством правом у пільговому безкоштовному проїзді за автобусним маршрутом № 87-Б в м. Дніпро, унаслідок чого він був змушений купувати проїзний квиток за власні кошти. Зазначений факт підтверджується дослідженим судом доказом: копією проїзного квитка серії ВТФЛ № 278793 на право проїзду (а.с. 4).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів критично оцінює заперечення представника апелянта відносно того, що долучений до позовної заяви проїзний квиток не може бути підтвердженням відмови у наданні позивачеві пільгового проїзду за вищевказаним маршрутом та вини у цьому відповідача з огляду на доказ, що досліджений судом.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У пунктах 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 30 Закону України від 05.04.2001 року № 2344-III "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов`язаний забезпечувати дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права на пільговий проїзд, як ветеран органів внутрішніх справ, яке йому надане Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Отже, протиправною поведінкою щодо позивача - відмовою у наданні пільгового проїзду відповідачем ТОВ «Автотранссервіс» - ОСОБА_1 завдано моральних страждань, які полягали в приниженні його статусу як ветерана органів внутрішніх справ, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, звернення за захистом свого порушеного права на пільговий проїзд до суду.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранссервіс"- залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова