ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2019 року м. Кропивницький

справа № 398/2383/18

провадження № 22-ц/4809/646/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Кіселика С.А., (суддя доповідач),

суддів: Дьомич Л.М., Єгорової С.М.,

за участю секретаря судового засідання - Савченко Н.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2018 року, суддя Орловський В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики від 30.09.2014 року у розмірі 136498 грн. 72 коп. (еквівалент 5200 доларів США), проценти за договором позики у розмірі 28544 грн. 76 коп. за період з 01.10.2014 року по 31.08.2015 року і в розмірі 55058 грн. 85 коп. за період з 02.09.2015 року по 09.07.2018 року, три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02.09.2015 року по 09.07.2018 року у сумі 11679 грн. 04 коп., всього 231 781 грн. 37 коп. та сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 2 317 грн. 81 коп. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 30.09.2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 200 доларів США на строк до 01.09.2015 року, на підтвердження чого відповідач написав розписку. У вказаний строк відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2018 року - частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 176722 грн. 52 коп., яка складається з: 136498 грн. 72 коп. (еквівалент 5200 доларів США) - сума боргу за договором позики; 28544 грн. 76 коп. (еквівалент 1087,43 доларів США) - проценти за договором позики та 11679 грн. 04 коп. (еквівалент 444,92 доларів США) - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 1767 грн. 22 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі зазначив, що рішення є не об`єктивним, не відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню із винесеним рішенням про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, мотивуючи свою скаргу відповідач зазначив, що в судовому засіданні позивачем не доведено того, що відповідач отримав від нього 5200 доларів США, оскільки надана позивачем розписка таких відомостей не містить і є безгрошовою. Дана розписка була складена ОСОБА_2 під примусом ОСОБА_1 , який скористався складним фінансовим становищем відповідача і є фактично примусом до сплати ОСОБА_2 процентів за позику яку отримав від Ковтуна 12.04.2011 року і яку вчасно повернув до 12.10.2011 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішення вважає таким, що ухвалене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному з`ясуванні та доведеності обставин, що мають значення для справи, а саму скаргу - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Також зазначив, що суд першої інстанції справедливо прийняв наявну в матеріалах справи розписку відповідача в якості належного та допустимого доказу отримання ним позики у розмірі 5200 доларів США.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст. ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір на підставі досліджених доказів суд першої інстанції встановив, що 12.04.2011 ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписку, у якій зазначив, що він взяв у борг у ОСОБА_1 гроші у сумі 13800 доларів США строком до 12 жовтня 2011 року та зобов`язався у строк та у повному обсязі повернути взяті у борг гроші. Також ОСОБА_2 зазначив, що у заставу залишає документи на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

30.09.2014 ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписку, у якій зазначив, що він дав цю розписку про те, що борг у сумі 5200 доларів США зобов`язується погасити ОСОБА_1 частинами до 01.09.2015. У розписці зазначено, що усі суми погашення за домовленістю відмічаються на зворотній стороні розписки. Водночас на зворотній стороні цієї розписки написів немає. Оригінал цієї розписки знаходився у позивача ОСОБА_1 та був наданий ним суду разом з поданням позовної заяви.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що грошові кошти за цією розпискою не отримував.

Задовольняючи позов суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що боргова розписка, як письмова письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику ОСОБА_2 у розмірі 5200 доларів США, а наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки ОСОБА_2 , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти ОСОБА_3 до 01.09.2015 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти ОСОБА_2 повернуті не були, в позивача були підстави для звернення з даним позовом та його відповідні вимоги про повернення боргу є обгрунтованими.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

В той же час колегія суддів на підставі досліджених доказів та додатково встановлених обставин справи дійшла висновку, що суд першої інстанції не правильно визначив загальну суму боргу та його складові.

Так судом апеляційної інстанції, додатково, із пояснень позивача, встановлено, що 30.09.2014 ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 , в борг, 5000 доларів США. В свою чергу ОСОБА_2 видав ОСОБА_3 розписку щодо повернення у строк до 01.09. 2015 року боргу у сумі 5200 доларів США. Різниця між отриманою сумою коштів та сумою яка підлягає поверненню, за твердженням позивача, є відсотком який відповідач мав сплатити за користування коштами.

Стягуючи із ОСОБА_2 борг в сумі 5200 доларів США та проценти за договором позики в розмірі облікової ставки Національного банку України суд фактично допустив подвійне стягнення процентів за період з 30.09.2014 року по 01.09.2015 року.

Крім того, згідно положень ч.1.ст. 1048 ЦК України нарахування процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України можливе лише за умови, що цей розмір не встановлений договором.

Стягуючи проценти за користування позиковими коштами за період після 01.09.2015 року суд першої інстанції не звернув увагу на правову позицію яку висловила Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 згідно якої: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно стягнув із ОСОБА_2 28544 грн. 76 коп. процентів за договором позики, а отже в цій частині рішення суду має бути скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені вимоги про стягнення процентів.

В іншій частині рішення суду є правильним і доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України ).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 статті 611 ЦК України).

За правилами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_3 надана розписка складена власноруч ОСОБА_2 .

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року в справі № 6-50цс16.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При цьому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, проте це правило не застосовується до випадків, коли договір бум укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За змістом частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Тобто, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які вливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила би у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обставини, на які посилався ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі суперечать обставинам, що зазначені у відзиві на позов і не дають підстав для висновку, що договір позики від 03 жовтня 2008 року було укладено ним під впливом обману чи насилля.

Таким чином, ст. 367,ст. 368, ст. 374, ст. 376, ст.377, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2018 року в частині стягнення процентів за договором позики скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики, в сумі 28544 грн. 76 коп. відмовити.

В іншій частині рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Суддя доповідач С.А.Кіселик

Судді: Л.М.Дьомич

С.М.Єгорова