ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року

м.Суми

Справа №591/4287/18

Номер провадження 22-ц/816/3433/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостик С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності :

відповідача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Тумки Володимира Анатолійовича,

представника відповідача - адвоката Петрищева Олександра Олександровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 квітня 2019 року в складі судді Кривцової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 12 квітня 2019 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Хоменко Вікторія Василівна, Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання недійсними договорів дарування та договору щодо визначення місця проживання та утримання дітей,

в с т а н о в и в :

25 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 вимоги мотивував тим, що до 11 лютого 2016 року перебував з відповідачем у шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Погрожуючи забороною зустрічей з дітьми, користуючись знаннями з психології, в бесідах, у дзвінках по телефону, у підбурюванні дітей, створенні напруженої психологічної атмосфери в стосунках, відповідач змусила його оформити на її користь договори дарування 1/3 частини домоволодіння та 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, 13 січня 2016 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей та їх утримання.

Вказує, що він був проти визначення місця проживання дітей з матір`ю, так як діти зареєстровані за його адресою проживання. Заперечував проти умов договору щодо сплати аліментів на утримання дітей їх матері, оскільки вважав, що якщо умовами договору буде визначено, що діти будуть проживати у обох з батьків «тиждень через тиждень», то витрати на утримання дітей повинні бути рівними з боку обох батьків. Висловивши, свою незгоду з такими умовами договору, попросив час на обговорення умов, однак ОСОБА_1 , застосувавши свої знання психології, наполягала та тиснула на нього, маніпулюючи його свідомістю, тому 13 січня 2016 року було укладено та підписано договір про визначення місця проживання дітей, в тій редакції, на якій наполягала ОСОБА_1 .

Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 216, 231 ЦК України позивач просила суд :визнати недійсними в повному обсязі договори дарування 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 та 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчені приватним нотаріусом СМНО Хоменко В.В. 13 січня 2016 року; визнати недійсним у частині умов п.1.3, п.1.4 та розділу 4 Договір щодо визначення місця проживання малолітніх дітей та їх утримання, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом СМНО Хоменко В.В. 13 січня 2016 року, оскільки всі договори укладені під психічним тиском відповідачки на позивача.

Рішенням Зарічного районного суду м. Сумської області від 03 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, заявник просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає помилковим висновок суду про те, що всі дії позивача спрямовані на укладення спірних договорів, були послідовними, розрахованими, направленими на певний результат, здійснювалися у певний проміжок часу, тому відносно нього відсутнє психологічне насильство. Вказує, що свідок по справі ОСОБА_5 , якому він надав довіреність під тиском та погрозами дружини, займався підготовкою проектів спірних договорів за замовленням ОСОБА_1 , обговорював їх умови тільки з нею. Доводить, що не мав наміру дарувати ОСОБА_1 частину домоволодіння. До розлучення була домовленість лише про проживання дітей у кожного з батьків «тиждень через тиждень», будь-яких інших домовленостей не було. Зазначає, що відповідач, як професійний психолог, маючи навики у цій сфері, постійно чинить на нього тиск, застосовує психологічний шантаж дітьми, погрожує заборонити спілкуватися з синами, примусила підписати угоди про відчуження майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача - адвокат Петрищев О.О., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому вказує, що позивач був обізнаний з умовами усіх договорів, їх проекти надсилалися йому для ознайомлення, ним вносилися правки, які враховані в остаточній редакції спірних договорів, що свідчить про розуміння ним договірних умов та вільне волевиявлення. Вказує, що позивачем не доведено факт застосування до нього психологічного тису з боку відповідача, з метою вчинення правочинів, що суперечать його дійсній волі та намірам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Тумка В.А., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення відповідача та її представника - адвоката Петрищева О.О. про залишення рішення суду без змін, а скарги - без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони з 30 липня 2005 року по 11 лютого 2016 року перебували у шлюбі.

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 лютого 2016 року, що підтверджується матеріалами цивільної справи №591/7394/15-ц, які були досліджені в судовому засіданні.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

13 січня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір дарування частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., реєстровий № 32, за умовами якого ОСОБА_1 отримала в дарунок 1/3 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав йому на праві приватної власності (а.с. 15).

За договором дарування частки земельної ділянки від 13 січня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., реєстровий № 34, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 1/3 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності (а.с. 16).

У цей же день - 13 січня 2016 року сторони уклали договір, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., реєстровий № 31, відповідно до якого було визначено місце проживання малолітніх дітей подружжя ОСОБА_6 та порядок утримання дітей (а.с.17-18).

Згідно з п.1.3 цього Договору, батьки визначили місцем проживання дітей місце проживання матері ОСОБА_1 ОСОБА_2 зобов`язується сплачувати аліменти добровільно на утримання дітей їх матері (а.с 1.4 Договору). Загальний порядок спілкування з дітьми: «тиждень через тиждень», що означає те, що один тиждень діти перебувають у матері, наступного тижня разом з батьком. Конкретний час спілкування визначається між батьками ( п.2.1 Договору).

Крім того, п. 4.2 Договору визначено, що батько зобов`язується щомісяця виплачувати матері аліменти на утримання дітей, визначених у п.1.1. у розмірі 1/5 від будь-якого виду заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного для відповідного віку дитини.

Згідно з довідкою КП «Сумитехнобудсервіс» від 20 липня 2018 року сторони та їх діти зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19).

ОСОБА_1 навчалася в Сумському державному педагогічному університеті ім. Макаренка та у 2006 році отримала диплом спеціаліста за спеціальністю «Педагогіка та методика середньої освіти. Біологія. Практична психологія» та здобула кваліфікацію вчителя біології, валеології та основ екології, практичного психолога у закладах освіти (а.с.45). Із пояснень сторін та показань свідків встановлено, що маючи диплом практичного психолога, відповідач не здійснювала будь-якої професійної діяльності в сфері психології.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами здійснення психічного тиску на нього з боку відповідачки ОСОБА_1 під час укладення спірних договорів, наявність освіти та диплома за кваліфікацією психолога не наділяють особу навичками маніпулювання свідомістю, або іншими здібностями впливу на психіку особи та її вільне волевиявлення, а тому відсутні підстави для визнання договорів недійсними у порядку ст. ст. 215, 231 ЦК України.

З такими висновками колегія суддів повністю погоджується, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено показаннями свідка ОСОБА_5 , який був присутній при укладенні спірних договорів, та поясненнями приватного нотаріуса ОСОБА_7 , наданими суду в листі від 01 листопада 2018 року (а.с.93) під час посвідченні спірних правочинів сторони були присутні особисто, підтвердили відсутність впливу насильства, обману, відсутність заперечень щодо кожної з умов укладених договорів, підтвердили однакове розуміння значення умов правочинів та правових наслідків для кожного з них, були ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо укладення правочинів, а також до підписання ознайомлені з проектами договорів, встановлені їх дійсні наміри щодо укладення кожного з договорів, ними були надані всі необхідні документи.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновком суду першої інстанції про вільне волевиявлення позивача на вчинення оспорюваних правочинів та відсутність фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони з метою спонукання до вчинення цих правочинів.

Дослідивши наявні у справі докази, врахувавши показання свідків, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надав їм належну оцінку.

З урахуванням зазначеного вище, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого було ухвалено законне й обґрунтовані рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складене 20 червня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. Г. Хвостик