ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/1667/14-ц

Головуючий у першій інстанції - Наполов М. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/864/19

Чернігівський апеляційний суд у складі

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

місце ухвалення рішення суду - м. Новгород-Сіверський,

дата складення повного тексту рішення - 13 листопада 2014 року,

час проголошення рішення суду - 15 год. 50 хв.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Новгород-Сіверської міської ради, у якому просив визнати за ним право власності на 23/50 часток житлового будинку із надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

У мотивування заявлених вимог зазначив, що його батькові під час роботи на Новгород-Сіверському заводі будівельних матеріалів було надане житло - квартира у житловому будинку АДРЕСА_1 . У даному помешканні він проживає з дитинства і зареєстрований вже більше 18 років, проте через відсутність правовстановлюючих документів на будинок позбавлений можливості оформити своє право власності на нерухомість у визначеному ЗУ «Про приватизацію державного та комунального майна» порядку, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням від 13 листопада 2014 року Новгород-Сіверський районний суд позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 23/50 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

З апеляційною скаргою на зазначене рішення суду, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 352 ЦПК України, звернулась ОСОБА_2 , яка не брала участі у справі. Заявник, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було достовірно встановлено, яким чином позивач заволодів житлом та хто ще у цьому приміщенні проживає і на яких підставах.

Заявник указує на те, позивач доводиться їй сином, і у відповідності до правової позиції, викладеної у постанові ВС від 16 січня 2019 року у справі № 306/1978/16-ц, він, як володілець майна, повинен був бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи.

Зазначає, що у 1993 році спірна трикімнатна квартира в будинку АДРЕСА_1 на підставі ордеру була виділена її чоловіку, ОСОБА_3 та членам його сім`ї, до складу якої входили вона, їх син та дочка. Чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а станом на час звернення позивача до суду у спірному помешканні проживали вона разом з сином.

Наголошує на тому, що право власності за набувальною давністю має бути визнано за всіма особами, які володіють нерухомим майном, а не лише за позивачем, який потайки від неї звернувся до суду та приховав той факт, що у будинку проживала та мала право на нього також вона, що не свідчить про добросовісність володіння в розумінні ст. 344 ЦК України.

Також звертає увагу, що суд не з`ясував, яким чином будинок вибув з володіння заводу будматеріалів і не залучив його, як колишнього власника житла, до участі у справі в якості відповідача.

У наданому відзиві представник позивача - адвоката Городнича Т.В., вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду - законним, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду - залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що спірне помешкання видавалось батьку позивача, ОСОБА_3 , який за час свого життя жодних правовстановлюючих документів на виділену йому квартиру не оформив. Після смерті чоловіка мати позивача, ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом спадщину у встановленому законом порядку також не оформила і у подальшому ніяких дій для цього не вчиняла.

Представник зазначає, що у 2013 році у ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним зобов`язанням у розмірі 15000 грн, і тому вона сама ініціювала оформлення правовстановлюючих документів на житло шляхом визнання за позивачем права власності на майно і про рішення Новгород-Сіверського районного суду від 13 листопада 2014 року їй було відомо достеменно. Весь час ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у спірному будинку, тобто її права на користування житлом жодним чином не порушені.

Наголошує на безпідставності тверджень скаржника про те, що позивач потайки від неї звернувся до суду та заволодів житлом, оскільки заявниця з власної ініціативи відмовилась від оформлення правовстановлюючих документів на своє ім`я по причині наявності боргових зобов`язань.

Новгород-Сіверською міською радою відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення ОСОБА_2 та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач є добросовісним, у розумінні ст. 344 ЦК України, володільцем 23/50 частин будинку АДРЕСА_1 , оскільки ні зазначений житловий будинок, ні його частка на балансі ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» не значиться.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що згідно з витягом з протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету Новгород-Сіверського заводоуправління будівельних матеріалів від 05 травня 1991 року № 5 було вирішено виділити ОСОБА_3 трикімнатну квартиру у двохквартирному будинку, який будується по АДРЕСА_1 , з прийняттям ним трудової участі у будівництві цієї квартири (а.с. 32-33).

На спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету Новгород-Сіверського заводоуправління будівельних матеріалів від 08 січня 1993 року було вирішено виділити трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 68,8 кв.м сім`ї ОСОБА_3 з чотирьох чоловік - ОСОБА_3 , його дружини ОСОБА_2 , сина ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з протоколу № 1 (а.с. 34).

Рішенням Новгород-Сіверської міської ради від 25 березня 1993 року № 46 було затверджено виписку з протоколу № 1 та видано ОСОБА_3 , склад сім`ї якого 4 особи, ордер на заселення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 жилою площею 36, 4 кв .м (а.с. 35).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 36). Даних про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 його спадкоємцями матеріали цивільної справи не містять.

З копій паспортів позивача та ОСОБА_2 вбачається, що з серпня 1996 року вказані особи по даний час зареєстровані по АДРЕСА_1 (а.с. 4 зворот, 39-41).

Згідно з довідкою ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» від 16 грудня 2013 року ні будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ні його частка на балансі товариства не значиться (а.с. 12).

У матеріалах справи наявна копія технічного паспорту, виготовленого 23 січня 2014 року Новгород-Сіверським МБТІ на ім`я ОСОБА_1 на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , у якому зазначений план будинку та перелік господарських споруд, які складають 23/50 частин будинку (а.с. 6-9).

Позивач, посилаючись на приписи ст. 344 ЦК України, звернувся до суду з позовом про визнання за ним за набувальною давністю права власності на 23/50 частин спірного житла, оскільки він відкрито та безперервно володіє приміщенням з 1996 року, право власності на нього не зареєстроване і на балансі будь-якої юридичної особи воно не перебуває.

Відповідно до приписів ст.ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону державній реєстрації прав підлягає право власності.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Таким чином, передумовою звернення до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю є наявність всіх істотних умов для даної категорії справ.

У своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 306/1978/16-ц Верховний Суд вказав, що, аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності за набувальною давністю за наявністю для цього законних підстав не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Частиною 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості) віднесені земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). З доводів позову та відповіді Новгород-Сіверського міжміського бюро технічної інвентаризації (а.с. 10) вбачається, що право власності на спірний будинок на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду зареєстровано не було. Матеріали справи не містять також інформації про те, що будинок був зданий в експлуатацію. Таким чином, спірне приміщення зі статусом нерухомого майна, на момент пред`явлення позову як об`єкта цивільних відносин не існувало, що унеможливлювало визнання за позивачем права власності за набувальною давністю у контексті вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Зазначаючи у позові відповідачем Новгород-Сіверську міську раду Чернігівської області, ОСОБА_1 указував, що на протязі 18 років до його не надходило жодних претензій щодо неправомірності володіння з його боку житловим будинком, і він не володіє інформацією стосовно того, чи виявляв хто-небудь намір визнавати спірне нерухоме майно своїм. Разом із тим, матеріали справи не містять інформації щодо належності спірного будинку до комунальної власності.

У той же час матеріалами справи підтверджено та не заперечується самим позивачем у наданому відзиві, що його матір, ОСОБА_2 вселилась до будинку на підставі ордеру, з 1996 року проживає з ним у спірному житловому будинку, у якому і зареєстрована у встановленому законом порядку. Отже наведене, на думку апеляційного суду, не свідчить про фактичну чесність позивача у його поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, оскільки він, достеменно знаючи про наявність іншої особи, яка також має право претендувати на спірне майно, приховав зазначену інформацію від суду.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 був проведений формально, оскільки суд першої інстанції, визнавши за ОСОБА_1 право власності на частину спірного будинку, перебрав на себе функції відповідних державних органів, яким надано повноваження щодо приватизації житла, та не намагався з`ясувати коло фізичних або юридичних осіб, права яких може бути порушено у разі задоволення позову.

Беручи до уваги неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 2543,79 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2543,79 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2019 року.

Головуючий Судді: