Єдиний унікальний номер справи 235/1023/19
Номер провадження 2/235/746/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 червня 2019 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді: Клікунової А. С.,

за участю секретаря судового засідання: Ліпскіс О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільнені, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля»: несплачені грошові виплати при звільненні (заборгованість по заробітній платі) в сумі 38544,67 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 39770,64 гривень, моральну шкоду в сумі 15000,00 гривень, судові витрати 5000,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач ОСОБА_1 в період часу з 01.11.2010 року по 27.08.2018 року перебував в трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Шахта 1-3 «Новогродівська» Державного підприємства «Селидіввугілля», звільнений з роботи на підставі 38 КЗпП України (за власним бажанням). З часу припинення трудових відносин, в супереч ст. 116 КЗпП України, позивачу не надано остаточного розрахунку, що й зумовило звернутися до суду за захистом порушених прав в спосіб стягнення заборгованості по заробітній платі за червень 2018 року (6401,32 гривень), липень 2018 року (14619,36 гривень), серпень 2018 року (31594,17 гривень). Також, за позицією позивача за затримку розрахунку при звільненні відповідач повинен понести відповідальність, тому заявляє вимогу стягнення - середнього заробітку, в порядку ст. 117 КЗпП України, - в сумі 39770,64 гривень та моральної шкоди, в порядку ст. 237-1 КЗпП, - в сумі 15000,00 гривень.

Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог позивач не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє.

Представник Державного підприємства «Селидіввугілля» Тимофєєв Є.В. (уповноважений довіреністю) на позовну заяву, в порядку ст. 274 ЦПК України, подав відзив, - відповідач вважає вимоги ОСОБА_2 безпідставними в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки повний розрахунок з позивачем проведено 21.03.2019 року та компенсації моральної шкоди, оскільки позивачем не надано жодного доказу спричинення страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків, інших негативних наслідків, що наступили з причини затримки проведення розрахунку при звільненні. Визначивши позицію по суті позовної заяви, на виклик до суду представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не відомі.

З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, - приходить до наступних висновків

Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні правовідносини.

З трудової книжки позивача ОСОБА_1 . серійний номер НОМЕР_1 вбачається здійснення таких записів:

- 01.11.2010 р. - прийнятий на роботу на ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська»;

- 27.08.2018 р. - звільнений на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням (а.с. 8-11).

Згідно довідки № 244/09р, виданої 12.09.2018 року Відокремленим підрозділом «Шахта 1-3 «Новогродівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на час звільнення 27.08.2018 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за червень 2018 року - 6401,32 гривень, липень 2018 року - 14619,36 гривень, серпень 2018 року - 31594,17 гривень, всього 52614,85 гривень (за відрахуванням прибуткового податку та військового збору) - 38544,67 гривень (а.с. 13- 14).

Присудження вказаної суми заборгованості заявлено в розглядуваній позовній заяві.

Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення належних при звільненні виплат (заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку) - суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено.

За підрахунками позивача ОСОБА_1 станом на 13 лютого 2019 року (дата позовної заяви) заборгованість по нарахованій заробітній платі, що не виплачена на день звільнення 23.08.2018 року складає 38544,67 гривень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі.

Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Так, за наданими відповідачем ДП «Селидіввугілля» відомостями заборгованість з заробітної плати перед ОСОБА_1 відсутня.

Згідно довідки про нараховану та сплачену заробітну плату № 132/04, видану 08.04.2019 р. ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» на час звільнення 27.08.2018 року ОСОБА_1 нараховано:

- заробітна плата за червень 2018 року - 6401,32 гривень, утримано суму ПДФО (18 %) - 1152,24 грн., суму військового збору (1,5 %) - 96,02 грн., внесок по державному страхуванню - 176,00 грн., профспілкові внески - 128,02 грн., до сплати - 6234,04 грн.; фактично виплачено: 23.08.2018 р. - 1676,96 грн., 16.11.2018 р. - 3691,23 грн., 04.01.2019 р. - 865,85 грн.; - заробітна плата та лікарняний лист за липень 2018 року - 14619,36 гривень, утримано ПДФО (18 %) - 2631,48 грн., суму військового збору (1,5 %) - 473,91 грн., внесок по державному страхування - 109,00 грн., профспілкові внески - 203,58 грн., інші утримання - 1273,59 грн., до сплати - 23847,14 грн., фактично виплачено: 27.09.2018 р. - 1377,68 грн., 23.10.2018 р. - 3229,94 грн., 25.01.2019 р. - 2000,48 грн., 21.03.2019 р. - 17239,04 грн.

Відомості надані відповідачем не оспорено позивачем, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 38544,67 (згідно довідки № 244/09-р від 12.09.2018 р.) наявна у ДП «Селидіввугілля» перед ОСОБА_1 - фактично виплачена.

Таким чином, вимоги в цій частині позову задоволенню не підлягають.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Державного підприємства «Селидіввугілля» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приходить до наступних висновків.

За позицією позивача ОСОБА_1 дії відповідача ДП «Селидіввугілля» по несвоєчасній виплаті нарахувань при звільненні є протиправними, в зв`язку з порушенням строків виплати відповідач повинен понести відповідальність. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» позивач проводить наступний розрахунок суми середнього заробітку за період затримки. Враховуючи місяць звільнення позивача - серпень 2018 року, тому розрахунковим періодом є - липень 2018 року, червень 2018 року, тобто за період з 23.08.2018 року (наступний день за звільнення) по дату винесення рішення по справі розрахунок середнього заробітку проведено позивачем наступним чином: середньоденна заробітна плата х кількість робочих днів затримки розрахунку.

Судом прийнято висновок про слушність аргументів Бузунова А.В., наведених в позовній заяві та про часткове задоволення заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з огляду на наступні норми права.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивача ОСОБА_1 23.08.2018 року відповідачем ДП «Селидіввугілля» не виконано обов"язок проведення повного розрахунку, не виплачена нарахована заробітна плата за червень - 6401,632 грн., липень - 14619,36 грн., серпень - 31594,17 грн. (суми зазначено без утримань податків, зборів, інших утримань). Виплата вказаних коштів відповідачем здійснена періодичними платежами, а саме 16.11.2018 р., 04.01.2019 р., 23.10.2018 р., 30.10.2018 р., 25.01.2019 р., 21.03.2019 р., - при цьому повністю погашена заборгованість по заробітній платі.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз ст. ст. 47, 116 КЗпП України, вказаних норм Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Допомога з тимчасової непрацездатності як раз і є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Така правова позиція викладена в поставі Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-259цс17 від 13.03.2017 року (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» саме на роботодавця покладено оплата цієї допомоги у перші п`ять днів тимчасової непрацездатності.

Зазначене свідчить про те, що всі суми, включаючи одноразову допомогу, допомогу по тимчасовій непрацездатності тощо, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Згідно роз`яснень п. 20, п. 25 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року, - встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Вказана обставина підтверджується також правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2013 року по справі № 6-64цс13, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що відповідач ДП «Селидіввугілля», оформивши 23.08.2018 року звільнення позивача ОСОБА_1 та видавши йому трудову книжку, - обов`язок проведення з працівником розрахунку не здійснив, та остаточний розрахунок не проведено лише 23.03.2019 року.

Враховуючи вказане, з огляду, що відповідачем у день звільнення розрахунок з позивачем не проведено, - підприємство має відповідати згідно за ст.117 КЗпП України.

Відповідно до абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд проводить за правилами, встановленими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року.

Згідно довідок № 244/09-р від 12.09.2018 р., № 132/04 від 08.04.2019 р., виданих ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» - середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , що розрахована відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, складає 339,92 гривень. Таку суму середньоденного заробітку визначено і позивачем в позовній заяві.

В постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 р. зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Суд визначає кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 24.08.2018 року (наступний день за звільненням) по 13.01.2019 року (дата подачі позовної заяви), що відповідає ч. 1 ст. 13 ЦПК України (межі позовних вимог).

З урахуванням роз`яснення Мінсоцполітики з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2018, 2019 роки (листи № 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 р., № 78/0/206-18 від 08.08.2018 р.), - суд зазначає, що кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні складає 117 робочий день (серпень 2018 р. - 5 днів, вересень 2018 р. - 20 днів, жовтень 2018 р. - 22 дні, листопад 2018 р. - 22 дні, грудень 2018 р. - 20 день, січень 2019 р. - 21 день, лютий 2019 р. - 7 днів).

Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 339,92 грн. (середньоденна заробітна плата) х 117 дні (кількість днів затримки розрахунку) = 39770,64 гривень.

Саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Приймаючи таке рішення, суд акцентує увагу на прийняту позицію відповідача щодо відсутності будь-яких заперечень, та не надання жодних пояснень по суті причин затримки виплати позивачу розрахункових сум у зв`язку із його звільненням з метою надання оцінки наявності / відсутності вини підприємства для підтвердження / спростування підставності застосування до спірних відносин сторін положення ст. 117 КЗпП України або застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

По суті позовних вимог в частині присудження ОСОБА_1 моральної шкоди, за порушення ДП «Селидіввугілля» трудових прав, - суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» № 4 від 31.03.1995 р. роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема, невиплати йому грошових сум), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 25.04.2012 р. у справі № 6-23цс12 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України) - захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Аналогічна позиція міститься у п. 5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р. № 10-1389/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права".

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, - посилається, що дії ДП «Селидіввугілля» щодо невиплати заробітної плати в період роботи та не проведенні розрахунку при звільненні, - привели до прикладання додаткових зусиль для організації життя (пошуки іншої роботи) та поставили позивача у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального проживання як його особисто так і членів його сім`ї, - все це мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану. Суд, такі посилання приймає до уваги, та з урахуванням правових норм, якими врегулювано спірні відносини сторін в розглядуваній частині позову, - приходить до висновку про наявність законних підстав для присудження моральної компенсації.

Визначаючи розмір такого відшкодування, - суд, враховує вищезазначене, фактичні обставини справи, в тому числі тривалість порушення прав позивача, характер порушення прав позивача (відповідач станом на день ухвалення рішення провів розрахунок з позивачем), обсяг душевних страждань, ступінь тяжкості вимушених змін у житті, здійснення додаткових зусиль для організації власного життя, зусиль, вжитих для відновлення порушених прав, а також вимоги розумності, виваженості і справедливості, - вважає необхідним стягнути з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 моральну компенсацію присудивши грошову суму у розмірі 1000,00 гривень.

Суд, надавши правову оцінку позовній заяві, ухвалюючи рішення про присудження до стягнення з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 сум коштів (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди) - зазначає наступне.

Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів працівнику та моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц).

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити зазначення розподілу судових витрат.

Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач ОСОБА_1 в силу п. 1 частини 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" при подачі позову державне мито не сплатив. Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п. 1 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Тобто, з позовної заяви про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в заявленому позивачем розмірі 78315,31 гривень підлягав сплаті судовий збір у розмірі 783,15 гривень. Позовні вимоги майнового характеру задоволено частково на суму 39770,64 гривень (на 51 %), тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави складає 399,41 гривень (783,15 грн. х 51 % : 100 %).

Згідно п.п. 2 п. 2 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Датою подачі позову є 13.02.2019 року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року складає 1921 гривні. Тобто, з позовної заяви про стягнення моральної шкоди підлягав сплату судовий збір в сумі 768,40 гривень. Позовні вимоги немайнового характеру задоволено частково на суму 1000 гривень (тобто 7 % від заявленої вимоги 15000,00 гривень), тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави складає 53,76 гривень (768,40 х 7 % : 100 %).

Враховуючи, вказане, з відповідача ДП «Селидіввугілля» на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 453,17 гривень (399,41 грн. + 53,76 грн.).

Крім того, ОСОБА_1 згідно документальних матеріалів понесено витрати на професійну правничу допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги, укладеного 20.11.2018 року з адвокатом Молчановою Н.В. (а.с. 15). Так, згідно Акту виконаних робіт адвокатом надано таку правову допомогу відповідачу: консультація по суті спірних питань тривалість 1 година - 1000,00 гривень, збір доказів для звернення до суду 1 година - 1000,00 гривень, досудове врегулювання спору 30 хвилин - 500 гривень, підготовка та формування позовної заяви 2,5 години - 2500,00 гривень (а.с. 18, 19).

Даний розрахунок перевірено судом з урахуванням наступних положень законодавства.

Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Так, в розрахунку розміру витрат на правничу допомогу вказано, що за надання консультацій відповідачу адвокатом було витрачено 1 годин з оплатою такої послуги грошової суми у розмірі 1000,00 гривень. Суд звертає увагу, що питання з яких адвокатом надано усну консультацію по суті спірних відносин сторін об`єктивно не можуть бути об`ємними. На переконання суду, розмір витрат на консультацію, що буде відповідати принципу співмірності виконаній роботі адвоката складає 200 гривень.

Також, на збір доказів для звернення до суду, адвокатом було витрачено 1 годину, та вартість такої роботи складає 1000,00 гривень. Суд звертає увагу, що до позовної заяви ОСОБА_3 долучено - копію трудової книжки, заява позивача датована 28.08.2018 року на ім`я директора ДП «Селидіввугілля» ВП Шахта 1/3 «Новогродівська», довідка про нараховану та сплачену заробітну плату. Інших документальних матеріалів, які отримано безпосередньо адвокатом на відповідний запит - до позову не додано. За таких обставин, суд приходить до переконання про недоведеність правових витрат в сумі 1000,00 гривень за роботу адвоката по збору доказів.

Аналогічне стосується й включення в розрахунок витрат на правову допомогу вживання адвокатом заходів досудового врегулювання спору. Жодних доказів адресування відповідачу листів, пропозицій, направлений на відновлення трудових прав позивача без судового процесу - матеріали справи не містять. За таких обставин, суд приходить до переконання про недоведеність правових витрат в сумі 500,00 гривень за роботу адвоката по досудовому врегулюванню спору.

На підготування позовної заяви адвокатом витрачено 2,5 годин, та вартість такої роботи складає 2500 гривень. Так, позов складається з 5 сторінок, частина заяви містить посилання на правові норми Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів з порушенням строків їх виплати», ст. 34 Закону України "Про оплату праці" (компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством). Разом з тим, вимог виплати компенсації з урахуванням індексу інфляції за період невиплати - не було заявлено, тому оцінку таким аргументам судом при ухваленні рішення не було надано. З урахуванням вказаного, на переконання суду, розмір витрат в сумі 800,00 гривень за таку роботу адвоката буде відповідати принципу співмірності наданих правових послуг.

Таким чином, суд вважає доцільним стягнути з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 гривень (200 грн. + 800 грн.)

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 47, 83, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 9, 263, 617 ЦК України, керуючись ст. ст. 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільнені, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 :

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.08.2018 року по 13.02.2019 року в сумі 39 770 (тридцять дев`ять тисяч сімсот сімдесят) гривень 64 копійки без урахування прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів;

- моральну шкоду у сумі 1 000 (одна тисячі) гривень без урахування прибуткового податку з громадян та зборів.

Судові витрати по справі, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, віднести на рахунок Державного підприємства «Селидіввугілля» стягнувши з відповідача:

- на користь держави судовий збір в сумі 453 (чотириста п`ятдесят три) гривні 17 копійок;

- на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 354, 355 ЦПК України та, відповідно п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, - до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте Красноармійським міськрайонним судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Дата складання повного тексту рішення суду - 18.06.2019 року (з урахуванням положення ч. 6 ст. 259 ЦПК України).

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідач Державне підприємство «Селидіввугілля», , адреса місцезнаходження юридичної особи: Донецька область, м. Селидове, вул. Карла Маркса, 41

Суддя