Справа №484/455/19
Провадження № 22ц/812/1074/19 Головуючий у 1-ї інстанції Літвіненко Т.Я.
Категорія 55 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 червня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2019 року, постановлене під головуванням судді Літвіненко Т.Я. у приміщенні суду у місті Миколаєві о 14 годині 44 хвилині зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до Миколаївського обласного центру зайнятості

про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Миколаївського обласного центру зайнятості про стягнення 23 100 грн. заборгованості по заробітній платі, яка виникла за період з листопада 2018 року по лютий 2019 року, у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про його переведення з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 2010 року працював директором Первомайського міськрайонного центру зайнятості (далі - Первомайський МРЦЗ), який протягом 2017 року реорганізовано у Первомайську філію шляхом приєднання до Миколаївського обласного центру зайнятості.

З 19 січня 2018 року позивачу надана соціальна відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку строком до 2 січня 2020 року.

У період знаходження у відпустці, 16 лютого 2018 року позивачем подана заява про його переведення на посаду директора Первомайської філії, на що отримана відмова, яка оскаржена ним до суду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 6 листопада 2018 року змінено рішення суду першої інстанції, та ухвалено про зобов`язання Миколаївського обласного центру зайнятості перевести позивача ОСОБА_1 з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості (далі - Первомайського МРЦЗ) на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості.

Проте судове рішення від 6 листопада 2018 року відповідачем своєчасно не виконано і наказ щодо його переведення видано тільки 18 лютого 2019 року.

Тому, посилаючись на порушення його трудових прав, ОСОБА_1 просив стягнути з Миколаївського обласного центру зайнятості заробітну плату, яку він міг би заробити на посаді директора філії, якщо б відповідач своєчасно виконав судове рішення та він спромігся б вийти на роботу у листопаді 2018 року.

У письмовому відзиві на позов Миколаївський обласної центр зайнятості пред`явлені вимоги не визнав, посилаючись на те, що підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати немає, так як на момент переводу він знаходився у соціальній відпустці.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для нарахування заробітної плати працівнику, який знаходився у соціальній відпустці немає.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його вимоги задовольнити.

На думку апелянта, суд першої інстанції дав невірну оцінку обставинам, а саме тому факту, що несвоєчасне виконання відповідачем рішення суду не дало йому можливість вчасно приступити до роботи та отримати належну йому заробітну плату.

Наголошував на тому, що суд безпідставно підмінив два різних поняття «соціальну допомогу» і «заробітну плату», на яку він має право.

Тому вважав, що є підстави для стягнення з відповідача, крім заборгованості по заробітній платі, ще і компенсації за несвоєчасну її виплату.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав її вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою колегії суддів з розгляду цивільних справ Миколаївського апеляційного суду від 29 травня 2019 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на час примусового виконання судового рішення про переведення позивача до іншої установи внаслідок реорганізації, ОСОБА_1 . знаходився у соціальній відпустці, а за такого підстав для нарахування йому заробітної плати в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення, не має.

З такими висновками слід погодитися, так як вони відповідають нормам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Судом встановлено, що з 8 лютого 2010 року ОСОБА_1 займав посаду директора Первомайського МРЦЗ, який мав статус юридичної особи та був підзвітний Миколаївському обласному центру зайнятості (а.с.40-45).

З 19 січня 2018 року ОСОБА_1 надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку строком до 2 січня 2020 року (а.с.45).

У цей період, внаслідок реорганізації шляхом приєднання Первомайського МРЦЗ до Миколаївського обласного центра зайнятості та створення філій регіонального центру за наказом №204-23 від 9 листопада 2017 року, Первомайським МРЦЗ з січня 2018 року припинено надання послуг клієнтам державної служби зайнятості, а створеною в установі комісією з припинення юридичної особи вирішені питання переводу її працівників до утвореної філії (а.с.40-44).

16 лютого 2018 року позивачем ОСОБА_1 , якій знаходився у відпустці, також подана заява про перевід, але йому відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 6 листопада 2018 року переглянуто рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 липня 2018 року, ухваленого за позовом ОСОБА_1 , яке змінено та Миколаївський обласний центр зайнятості зобов`язано перевести ОСОБА_1 з посади директора Первомайського МРЦЗ на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості (а.с.40-44)

29 листопада 2018 року ОСОБА_1 подана заява щодо примусового виконання судового рішення.

Одночасно Миколаївським обласним центром зайнятості оскаржені як судове рішення, так і дії державного виконавця з його виконання, та пред`явлена заява щодо відстрочки його виконання (а.с.61-84).

Пройшовши встановлену законом процедуру, та отримавши відмову, Миколаївським обласним центром зайнятості 18 лютого 2019 року видано наказ №61-к про переведення ОСОБА_1 , директора Первомайського МРЦЗ, на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, з 19 лютого 2019 року з посадовим окладом 7 700 грн. на місяць, не перериваючи соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.46).

20 лютого 2019 року ОСОБА_1 подана заява про переривання соціальної відпустки та виконання службових обов`язків з 22 лютого 2019 року (а.с.47).

За наказом №64-нв від 20 лютого 2019 року заява ОСОБА_1 задоволена, надана йому соціальна відпустка перервана, та у зв`язку з виходом на роботу з 22 лютого 2019 року йому визначено порядок нарахування заробітної плати (а.с.48).

Разом з тим, вважаючи, що окрім соціальної допомоги, яка виплачується особам, що знаходяться у соціальній відпустці, у випадку затримки виконання судового рішення про перевід такої особи, яка перебуває у такій відпустці, у іншу реорганізовану установу, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом та наполягав на тому, що відповідач у відповідності до статей 94, 236 КЗпП України повинен сплатити йому заробітну плату за період затримки виконання судового рішення про його перевід, а саме за три місяці, виходячи із посадового окладу у новій установі в розмірі 7 700 грн..

Отже, позивачем у поданій ним позовній заяві ототожнені два різних поняття: поняття «заробітної плати», яка виплачується виключно за фактично виконану роботу, та поняття «середнього заробітку» за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновленні на роботі працівника.

Так, за змістом статей 235-236 КЗпП України виплата середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки здійснюється у випадку затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, якій розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

В той же час позивач на роботі за рішенням суду не поновлювався та не був адміністрацією установи незаконно переведений на іншу роботу, навпаки, у зв`язку з незаконною відмовою у здійсненні його переведення в установу внаслідок її реорганізації, Миколаївський обласний центр зайнятості як відповідач був зобов`язаний на підставі судового рішення здійснити такій перевід, що ним і було виконано шляхом видачі наказу №61-к, не перериваючи соціальну відпустку (а.с.46).

Крім цього постановою апеляційного суду Миколаївської області від 6 листопада 2018 року встановлено той факт, що позивач ОСОБА_1 з попередньої посади за скороченням штату не звільнявся, знаходився у соціальній відпустці, та за ним, у зв`язку з цими обставинами, зберігалося робоче місце (а.с.40-44).

Відтак, підстав для стягнення на користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 236 КЗпП України як заробітної плати, судом правильно не встановлено.

Сам правовий статус позивача ОСОБА_1 як працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, регулюється нормами трудового законодавства.

Така відпустка працівника відноситься до видів соціальних відпусток (стаття 18 Закону України «Про відпустки») та забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади) та заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом (стаття 2 Закону України «Про відпустки»).

Статтею 21 Закону України «Про відпустки» передбачено, що працівникам, які мають право на соціальні відпустки, в тому числі відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, виплачується державна допомога на умовах, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та іншими нормативно-правовими актами України. Така відпустка не відноситься до тих видів відпусток, які оплачуються працівнику за кошти підприємств, призначених на оплату праці (пункт 4 статті 4, стаття 23 Закону України «Про відпустки»), а фінансується за рахунок коштів державного соціального фінансування.

Отже, для працівника, який перебуває у соціальній відпустці, гарантованим законом є збереження місця роботи (посади) та виплата допомоги відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

За таких обставин та відповідно до статті 179 КЗпП України, статей 18, 20, 21, 23 Закону України «Про відпустки» суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що підстав для виплати позивачу заробітної плати під час знаходження у соціальній відпустці немає, з огляду на те, що заробітна плата виплачується тільки за фактично відпрацьований час, а період знаходження працівника у соціальній відпустці оплачується в порядку Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та інших нормативно-правових актів України, а за такого, примусове виконання судового рішення про зобов`язання перевести позивача на роботу до іншої установи не дає підстав для зміни порядку таких виплат.

Тому такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Крім цього накази, якими встановлено строк знаходження позивача у соціальній відпустці, його перевід до іншої установи без переривання соціальної відпустки, фіксування дати подачі заяви про її переривання та строк виходу на роботу, є чинними, та не ким не оскаржені.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до помилкового розуміння норм матеріального і процесуального права, переоцінки обставин, вірно встановлених та оцінених судом першої інстанції, і на законність судового рішення у справі не впливають.

За таких обставин, і відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути з цього часу оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова