ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2401/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківського державного авіаційного виробничого підприємства на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Подус Г.С., по цивільній справі за позовом Харківського державного авіаційного виробничого підприємства до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

13 грудня 2017 року Харківське державне авіаційне виробниче підприємство звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2004 року по справі №2-24803 ОСОБА_1 виселено з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та вселено у житлове приміщення , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Дане приміщення знаходиться на балансі Харківського державного авіаційного виробничого підприємства. Однак, відповідач своїм правом на користування житловим приміщенням не скористався, жодного разу починаючи з квітня 2005 року, зокрема з моменту набрання судовим рішенням законної сили, по теперішній час в кімнаті не з`являвся, що підтверджується актами складеними працівниками ЖКВ ХДАВП від 12.10.2015 року, 17.05.2016 року, 22.12.2016 рок 06.06.2017 року, 02.11.2017 року.

На підставі викладеного Харківське державне авіаційне виробниче підприємство просить суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_2

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Харківського державного авіаційного виробничого підприємства Вініченко Ю.С. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що відповідач на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2004 року виселений з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та вселений у житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , однак він це рішення добровільно не виконував, особисті речі з кімнати 509 до кімнати 819 не перевозив. 15.03.2005 року державним виконавцем було складено акт опису майна, з якого вбачається, що ОСОБА_1 був переселений до к.819, ключі від кімнати та описане майно знаходяться у охоронця майна. Відповідач відмовлявся отримувати ордер на кімнаті 819 та вселятися до кімнати, кімната опечатана. Підприємством про це складено акти, що ОСОБА_1 не проживає у кімнаті та що вона є опечатаною.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити і рішення районного суду залишити без змін з огляду на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим і доводами скарги не спростовується.

При цьому вказав, що: позивач безпідставно посилався до норми ст.ст. 70, 72 ЖК УРСР, оскільки спірне житло є кімнатою у гуртожитку, яке належить підприємству, в якому працює відповідач і тому відповідно до ст. 127 ЖК УРСР має право на його використання; рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2004р., на яке є посилання у доводах скарги, скасоване постановою Апеляційного суду Харківської області від 27.12.2005 і тому є не чинним; відповідач неодноразово звертався до позивача з вимогою перереєстрації місця проживання за адресою спірної кімнати, однак внаслідок відмови паспортистки він зміг це зробити лише у 2018 року лише після ліквідації цієї посади; доводи позивача про те, що відповідач відмовився отримувати ордер та не сплачує за гуртожиток - є недоведеними, відповідач сплачує за користування гуртожитком,на підтвердження цього факту він надав до матеріалів справи відповідні квитанції; у виселення відповідача, який продовжує працювати у позивача з 1975 року і є пенсіонером за віком, без надання іншого житла, порушує норми ст.ст. 125, 132 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позов необґрунтований. Позивач не довів факт не проживання відповідача у спірному приміщенні

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР , наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності.

Разом з тим, відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які

виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно до ст.125 ЖК Української РСРбез надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу 9, не може бути виселено, зокрема:

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення.

Судом безспірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 має право користуванням кімнатою у гуртожитку, яка належить позивачу. При цьому відповідач ОСОБА_1 з 19.11.1975 року працював спочатку на Харківському авіаційному заводі ім. Ленінського комсомолу (нині - Харківському державному авіаційному виробничому підприємстві - ХДАВП), та на день розгляду справи працює на Харківському державному авіаційному виробничому підприємстві, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.24).

Таким чином на спірні правовідносини поширюються вказані норми ст.ст. 124-125 ЖК УРСР.

Позивач не довів належним чином, що відповідач ОСОБА_1 не користується спірною кімнатою у гуртожитку, або що він має право користування, володіння чи власності іншим житлом. Належні і допустимі докази з цього приводу у матеріалах справи відсутні.

На підтвердження того, що ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , позивачем до суду надано акти складені працівниками ЖКВ ХДАВП від 12.10.2015 року, 17.05.2016 року, 22.12.2016 року, 06.06.2017 року, 02.11.2017 року, в яких зазначено, що в кімнаті АДРЕСА_2 він не проживає (а.с. 6,7,8,9,10)

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив ці документи, оскільки вони дійсно не підтверджують факт не проживання ОСОБА_1 у гуртожитку, з огляду на наступне: в актах зазначається лише дата їх складання, не вказано час, коли здійснювався вихід по вказаному адресу, і в них не зазначено про відсутність особистих речей ОСОБА_1 . При цьому колегія суддів зважає на те, що весь час ОСОБА_1 продовжував працювати на підприємстві позивача, а тому в робочі часи перебував на своєму робочому місці, а не за адресою свого проживання. Крім того, твердження про те, що він не сплачує комунальні послуги спростовуються копіями квитанцій, наданими ОСОБА_1 (а.с.73, 94,95,115,116 ).

Доводи позивача про те, що ОСОБА_1 не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , - спростовуються, наданою копією паспорта ОСОБА_1 , яка міститься в матеріалах справи, з якої вбачається його місце реєстрації в спірному житловому приміщенні (а.с.75).

Той факт, що ця реєстрація місця проживання відбулася за адресою у гуртожитку, який належить позивачу лише у квітні 2018 року, після звернення до суду з цим позовом про виселення, - в контексті вказаних у ст. 125 ЖК УРСР гарантій від виселення без надання іншого жилого приміщення осіб, які продовжують працювати на підприємстві більше 10-ти років, а також пенсіонерів за віком,- не має правового значення.

Судом першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підтвердили, що ОСОБА_1 , дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вказали, що вперше з ОСОБА_1 познайомилися в 2009 році, в гуртожитку, також вказали, що часто бували у нього вдома і в 2015, 2016 і 2017 році.

Тому, показання свідків також спростовують відомості, які містяться в актах складених працівниками ЖКВ ХДАВП від 12.10.2015 року, 17.05.2016 року, 22.12.2016 року, 06.06.2017 року, 02.11.2017 року, окрім даних актів жодних належних та допустимих доказів позивачем суду в обґрунтування позову не надано.

Згідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В матеріалах справи дійсно відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що відповідач не користується житловим приміщенням.

Так, згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Доводи скарги про те, що відповідач не мешкає за вказаною адресою не доведені, за змістом є припущенням і спростовуються наявними у справі документами і показаннями свідків про тривалу, більше чотирьох років, відсутності відповідача у житловому приміщенні за вищевказаною адресою.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Харківського державного авіаційного виробничого підприємства - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 10 червня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.