Справа № 214/2194/18
31 травня 2019 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі
головуючого судді Чернової Н.В.,
при секретарі судового засідання Звада Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду при заочному розгляді справи в порядку загального позовного провадженняцивільну справу №214/2194/18 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення правил користування житловим приміщенням у спільній частковій власності та вселення в житлове приміщення, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить встановити правила користування квартирою АДРЕСА_3 , наступним чином: окремі житлові кімнати площею 7,4 кв.м. та 9,1 кв.м. відвести в користування позивача ОСОБА_1 , житлові кімнати площею 17,2 кв.м. та 12,5 кв.м. та дві лоджії, площею 1,9 кв.м. та 1,5 кв.м., відвести в користування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , решту частини квартири, а саме кухню, площею 8,7 кв.м., ванну кімнату - 2,4 кв.м., вбиральню - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудовану шафу - 0,4 кв.м., вбудовану шафу 1,1 кв.м., вбудовану шафу 0,3 кв.м. залишити у спільному користуванні. Окрім того, позивач просить вселити його, власника 1/3 частки у спільній частковій власності, в квартиру АДРЕСА_3 та зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати комплект ключів від вхідних дверей зазначеної квартири позивачу.Також, позивач просить судові витрати розділити, відповідно до ст.141 ЦПК України.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 вказав, що відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2017 року він є власником 1/3 частини чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 . Вказане рішення зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Квартира розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з чотирьох кімнат житловою площею 46,2 кв.м., у тому числі: 1 кімната - 17,2 кв.м., 2 кімната - 12,5 кв.м., 3 кімната - 7,4 кв.м., 4 кімната - 9,1 кв.м., кухня - 8,7 кв.м., ванна кімната - 2,4 кв.м., вбиральня - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудована шафа - 0,4 кв.м., вбудована шафа 1,1 кв.м., вбудована шафа 0,3 кв.м., лоджія - 1,9 кв.м., лоджія - 1,5 кв.м., загальна площа квартири - 75,7 кв.м. Також, позивач зазначає, що у червні 2017 року, з метою вселення в житлове приміщення, він зателефонував ОСОБА_3 та повідомив про те, що він є співвласником квартири та бажає вселитись, на що остання відповіла, щ не може вирішити це питання та запропонувала звернутись до її сина ОСОБА_2 . Після цього, в вересні 2017 року, він зателефонував до ОСОБА_2 та останній відповів, що проживання позивача в квартирі створить для відповідачів незручності, а тому його вселення в квартиру є неможливим. Отже, оскільки у позивача є намір та бажання користуватись 1/3 часткою належної йому квартири, він просить встановити порядок користування нею. Окрім того, у зв`язку з перешкоджанням позивачу у користуванні зазначеною квартирою та неможливістю самостійно вселитись позивач просить усунути перешкоди у користуванні шляхом вселення.
Позивач до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просить позовні вимоги задовольнити, у разі неявки відповідачів, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові відправлення, повернуті поштовим відділенням на адресу суду, у зв`язку із закінченням терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.
У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній письмових доказів.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Так, судом встановлено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2017 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
При цьому, згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 08.06.2017 року рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Плєтнєр Т.В. зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2017 року (а.с.6).
Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , вона розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з чотирьох кімнат житловою площею 46,2 кв.м., у тому числі: 1 кімната - 17,2 кв.м., 2 кімната - 12,5 кв.м., 3 кімната - 7,4 кв.м., 4 кімната - 9,1 кв.м., кухня - 8,7 кв.м., ванна кімната - 2,4 кв.м., вбиральня - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудована шафа - 0,4 кв.м., вбудована шафа 1,1 кв.м., вбудована шафа 0,3 кв.м., лоджія - 1,9 кв.м., лоджія - 1,5 кв.м., загальна площа квартири - 75,7 кв.м. (а.с.9-10).
Приводом та підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою стала необхідність визначення порядку користування житловим приміщенням.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені статтею 16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб`єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Поняття права власності визначено законодавцем у ч.1 ст.316 ЦК України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).
Як встановлено ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно з ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Положеннями ч.1 ст.369 ЦК України встановлено, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
При цьому, відповідно до ч.1 ст.356, ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Окрім того, нормами ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст.155 ЖК УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Згідно з ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду № 15 від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.
Як видно з рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2017 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 Вказане рішення не оскаржено, не скасовано, набрало чинності 11.04.2017 року.
Спірна квартира складається з чотирьох кімнат житловою площею 46,2 кв.м., у тому числі: 1 кімната - 17,2 кв.м., 2 кімната - 12,5 кв.м., 3 кімната - 7,4 кв.м., 4 кімната - 9,1 кв.м., кухня - 8,7 кв.м., ванна кімната - 2,4 кв.м., вбиральня - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудована шафа - 0,4 кв.м., вбудована шафа 1,1 кв.м., вбудована шафа 0,3 кв.м., лоджія - 1,9 кв.м., лоджія - 1,5 кв.м., загальна площа квартири - 75,7 кв.м. Таким чином, 1/3 житлової площі вказаної квартири складає 25,23 кв.м.
Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.
Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що визначаючи порядок користування житловим приміщенням слід виходити з того, що сторони мають рівні права на користування спірним нерухомим майном.
За вказаних обставин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виділення йому в окреме користування кімнат, площею 7,4 кв.м. та 9,1 кв.м. на належні 1/3 частин квартири. При цьому, житлові кімнати площею 17,2 кв.м. та 12,5 кв.м. та дві лоджії, площею 1,9 кв.м. та 1,5 кв.м., відвести в користування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , решту частини квартири, а саме кухню, площею 8,7 кв.м., ванну кімнату - 2,4 кв.м., вбиральню - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудовану шафу - 0,4 кв.м., вбудовану шафу 1,1 кв.м., вбудовану шафу 0,3 кв.м. залишити у спільному користуванні.
Зважаючи на те, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності, на думку суду, визначений порядок користування квартирою не порушить майнові права співвласників, оскільки позивачу у користування виділена кімната, яка за площею навіть є меншою за належну йому 1/3 частку.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про вселення у спірну квартиру, суд, також, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на такі обставини.
За змістом ст.47 Конституції України та ст.9 ЖК УРСР, кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.
Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, в тому числі в ст.10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року. При цьому, відповідно до п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.
Повага до права людини на житло закріплена також в ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цього права передбачено право на судових захист. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.
Згідно з ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.
Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
За змістом ст.319 ЦК України, власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.
Разом із тим, як видно зі змісту вказаної статті, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.
Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно із положеннями статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Так, судом беззаперечно встановлено, що позивач є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 , але відповідачі перешкоджають йому у вселенні до квартири, у зв`язку з чим між сторонами виник спір, для вирішення якого позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
При цьому, як стверджує позивач та не спростовано під час розгляду справи, відповідачі проживають в спірній квартирі, і чинять йому перешкоди у користуванні належним йому майном. В спростування доводів позивача, відповідачами суду не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу. Натомість, вищевказаними матеріалами справи підтверджено, що право власності позивача набуто у спосіб, передбачений чинним законодавством України, з дотримання вимог закону з державною реєстрацією такого речового права.
Зважаючи на те, що на теперішній час позивач є співвласником спірної квартири та позбавлений можливості користуватись житлом, яке набув у власність у встановленому законом порядку, суд вважає за можливе поновити його порушені права, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, оскільки відповідачі дійсно чинять йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно з ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути у рівних частинах з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з кожного окремо, на користь позивача по 352,40 грн. в рахунок відшкодування судового збору (а.с.1).
Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 142, 206, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 274, 277, 279, 280, 354, 355, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення правил користування житловим приміщенням у спільній частковій власності та вселення в житлове приміщення- задовольнити.
Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 наступним чином: окремі житлові кімнати площею 7,4 кв.м. та 9,1 кв.м. виділити в користування ОСОБА_1 , житлові кімнати площею 17,2 кв.м. та 12,5 кв.м. та дві лоджії, площею 1,9 кв.м. та 1,5 кв.м., виділити в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , решту частини квартири, а саме кухню, площею 8,7 кв.м., ванну кімнату - 2,4 кв.м., вбиральню - 0,9 кв.м., коридор - 12,3 кв.м., вбудовану шафу - 0,4 кв.м., вбудовану шафу 1,1 кв.м., вбудовану шафу 0,3 кв.м. залишити у спільному користуванні.
Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до належної йому частини квартири АДРЕСА_3 , зобов`язавши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати комплект ключів від вхідних дверей зазначеної квартири ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , з кожного окремо в рівних частках по 352 (триста п`ятдесят дві) грн. 40 коп.в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Після набрання рішенням суду законної сили, видати виконавчий лист для пред`явлення на виконання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його ухвалення не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Суддя Н.В.Чернова