Справа № 342/364/18
Провадження № 22-ц/4808/727/19
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представників апелянта Тиніва І.Д. та Коновалика П.В. , позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, стягнення коштів за вимушений прогул, відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою представника Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства - Тиніва Ігоря Дмитровича на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2019 року, ухвалене суддею Беркещук Б.Б.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому, після уточення позовних вимог, просив:

- скасувати наказ та визнати незаконним його звільнення за наказом начальника Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_4 № 04/ос від 14 березня 2018 року за згодою сторін, зобов`язати відповідача поновити його на посаді економіста зі збуту вищезгаданого господарства з дати звільнення 15.03.2018 року;

- стягнути з відповідача на його користь 78 678 грн.07 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу,

- стягнути 5000 гривень завданої моральної шкоди.

- звернути до негайного виконання судове рішення в частині зобов`язання поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що працював економістом зі збуту Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. Наказом № 04/ос від 14.03.2018 року звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) з 14 березня 2018 року із зобов язанням головного бухгалтера ОСОБА_6 провести з ним повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

Стверджував, що згоди сторін на припинення трудового договору з дати 01.03.2018 по дату звільнення позивача, тобто упродовж двох тижнів до моменту звільнення, не існувало, а тому звільнений незаконно.

Зазначав, що два тижні перебував на денному стаціонарі з лютого по березень 2018 року, із-за головного болю від щоденних нервових зривів, яких провокувала керівник ОСОБА_4 , і яка здійснювала тиск на нього, маючи намір, щоб він написав заяву на звільнення.

В день звільнення 14.03.2018 року близько 10 годин керівник ОСОБА_4 почала його ображати і сказала писати заяву на звільнення і він під впливом емоцій написав заяву. Вважає, що керівник підприємства заставила під тиском написати заяву про звільнення, однак він не бажав звільнятись з роботи та не бажав, щоб заява була задоволена.

В наказі про звільнення від 14.03.2018 р. № 04/ос начальник ДВУВКГ ОСОБА_4 та юрисконсульт ОСОБА_5 внесли завідомо неправдиві дані-«Підстава: заява ОСОБА_2 від 14.03.2018», в той час як у заяві він вказав "14.03.1918" так як не бажав бути звільненим з роботи, тобто не існувало і не існує жодної заяви ОСОБА_2 про звільнення, яка б була написана 14.03.2018 року, тим самим й доведено, що його звільнення є незаконним.

Позивач зазначав, що у зв`язку з незаконним звільненням є підстави для стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

Також позивач стверджував, що йому завдана моральна шкода, яка полягає в тривалому нелюдському (образливе приниження) відношенні колишнього керівника Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_4 , що принижувало людську гідність позивача, і призвело до негативних для нього наслідків - напередодні звільнення позивач із-за такого відношення до нього зі сторони колишнього керівника відповідача ОСОБА_4 зазнав нервового зриву та перебував на лікарняному.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_4 № 04/ос від 14 березня 2017 року про звільнення ОСОБА_2 за згодою сторін.

Зобов`язано Городенківське державне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства поновити ОСОБА_2 на посаді економіста зі збуту Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства з 15 березня 2018 року.

Стягнуто з Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь ОСОБА_2 76 330,10 гривень заробітної плати за час вимушеного прогулу з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів.

Стягнуто з Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь ОСОБА_2 1000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 704.80 гривень.

В решті позову відмовлено.

Рішення в частині про поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Часткове задоволення позову суд обґрунтував тим, що домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою не існувало; волевиявлення позивача на припинення трудового договору за нормами трудового законодавства в момент написання заяви про звільнення та видачі наказу про звільнення не було. Поновлення на роботі позивача є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 76330,10 гривень. Задовольняючи вимогу про відшкодування моральної шкоди на суму 1000 гривень, суд зазначив, що враховує розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання з приводу існування сім`ї позивача через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивач та його сім`я були позбавлені нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення суду представник Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства - Тинів І .Д . подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, суперечність фактичним обставинам справи.

Зокрема, представник апелянта у скарзі зазначає, що доводи позивача щодо написання заяви під примусом керівника є надуманими. Суд не зв`ясував, що мали на увазі позивач і свідки під поняттям «перебував в емоційному стані», оскільки такий стан характерний для кожної людини.

В порушення ст. 76 ЦПК України суд зіслався на показання позивача, який не був допитаний у якості свідка, а тільки надавав пояснення у якості сторони спору.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору, а не працівників, звільнених за ч.1 ст. 36 КЗпП.

В порушення ст.ст.77, 89, 95 ЦПК України суд зіслався як на доказ обставин справи на копію оспорюваного наказу, у якому, на думку суду, відсутні дані про ознайомлення позивача ОСОБА_2 з наказом та отримання наказу останнім із зазначенням дати, що на думку представника, суперечить положенню ч.2 ст. 47 КЗпП, згідно якого власник або уповноважений ним орган, у разі звільнення з його ініціативи працівника зобов`язаний у день звільнення видати працівнику копію наказу про звільнення, яка в інших випадка видається на вимогу працівника. Також відповідач визнав у судовому засіданні, що отримав такий наказ у день звільнення.

Суд неправильно прийняв до уваги показання свідків, які безпосередньо не стосувалися предмету доказування, не надав їм належної оцінки з точки зору їх достовірності, послідовності, відповідності іншим фактичним обставинам справи, у рішенні навів оціночні судження свідків, не з`ясував причину прискіпливості та невдоволення керівника роботою позивача.

Суд не з`ясував чому позивач, отримавши розрахункові кошти не отримує трудової книжки, чи звертався позивач до уповноважених органів з приводу вирішення трудового конфлікту до моменту свого звільнення.

Представник апелянта стверджує, що висновки суду грунтуються на припущеннях, а не на фактичних обставинах справи. Позивач виразив свою волю на розірвання трудових відносин у письмовій формі шляхом написання заяви, формальні неточності щодо написання дати заяви не змінюють правової природи самої заяви і не вказують на хибне волевиявлення працівника. Доказів написання заяви під примусом не має. Дії позивача, зокрема, передчасне залишення ним роботи в день звільнення поведінково підтверджують погодження факту трудових відносин.

Представник апелянта зазначає, що за відсутності факту незаконного звільнення, у відповідача не виникає обов`язок щодо оплати позивачеві вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Представник позивача - ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема, зазначає, що у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Суд правильно виходив з того, що сторона відповідача не надала жодного доказу про те, що дійсно звільнення позивача відбулося за взаємною згодою сторін, що позивач особисто заносив для реєстрації у вхідну кореспонденцію зяву про звільнення, тобто, що позивач на момент звільнення діяв за власною волею. Стверджує, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства № 6 від 10.05.2011 року позивача ОСОБА_2 прийнято до роботи на посаду заступника начальника по збуту (а.с.31).

В матеріалах справи є заява позивача ОСОБА_2 на ім`я начальника ДВУ ВКГ ОСОБА_4 з проханням звільнити його з роботи за згодою сторін. Датована заява - 14.03.1918 р. (а.с.34).

Наказом № 04/ос від 14 березня 2018 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 » позивача ОСОБА_2 - економіста із збуту звільнено з роботи за п. 1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) з 14 березня 2018 року. Пунктом другим - наказано головному бухгалтеру ОСОБА_6 провести повний розрахунок відповідно до чинного законодавства (а.с.33).

У трудовій книжці позивача під №34 зроблено 14.03.2018 р. запис про звільнення з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) (а.с.37).

Позивач стверджував, що написав заяву про звільнення під тиском, хоча дійсного наміру звільнятись з Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства у нього не було і не має.

Свідок ОСОБА_10 головний інженер підприємства, голова профкому, суду пояснив, що з 2018 року колишній керівник Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_4 прискіпувалась до позивача ОСОБА_2 висловлюючи невдоволеність його роботою, бажала його звільнення. Вказав, що робоча атмосфера була нестерпною, керівник ОСОБА_4 словесно ображала позивача ОСОБА_2 і заставляла останнього писати заяву на звільнення. Він, свідок, був очевидцем написання 14.03.2018 року позивачем ОСОБА_2, який перебував в емоційному стані, під час обідньої перерви, заяви про звільнення, а в заяві завідомо зробив помилку щодо дати написання заяви. Свою заяву ОСОБА_2 залишив в кабінеті керівника.

Свідок ОСОБА_12 , бухгалтер, пояснила, що у 2018 році керівником підприємства була ОСОБА_4 , у якої з часом погіршилися відносини з колективом, особливо з позивачем. ОСОБА_4 дозволяла собі словесно ображати позивача, кожного дня між ними виникали суперечки на зборах. Позивача було звільнено під час обідньої перерви, а наступного дня вона, свідок, видала позивачу кошти (розрахунок) по ордеру. Вважає, що причиною конфлікту між ними було прийняття на роботу нового працівника.

Свідок ОСОБА_13 інспектор з кадрів підприємства пояснила, що з лютого 2018 року керівник ОСОБА_4 прискіпувалась до позивача, особисто вона, свідок, чула як ОСОБА_4 ображала позивача. 14.03.2018 року після обідньої перерви вона, дізналась про звільнення позивача ОСОБА_2 , так як керівник ОСОБА_4 дала їй заяву позивача, котру сама ж і зареєстувала, та повідомила про необхідність звільнення позивача з роботи.

Суд з`ясував, що насправді домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою не існувало; волевиявлення позивача ОСОБА_2 на припинення трудового договору в момент написання заяви про звільнення та видачі наказу про звільнення не було. Вищезазначене підтверджується показами позивача та свідків, копією наказу № 04/ос від 14.03.2018 р. у якому відсутні дані про ознайомлення позивача ОСОБА_2 з наказом та отримання наказу останнім із зазначенням дати.(Такі графи в наказ занесено, однак не заповнено).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представників апелянта, які вимоги скарги підтримали, позивача та його представника, які доводи апеляційної скарги заперечили, суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 5 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За загальним правилом, закріпленим у статі 235 КЗпП України, працівник поновлюється на попередній роботі у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, тобто у разі встановлення судом незаконності в діях роботодавця.

Вирішуючи дану справу, варто виходити з того, що право особи на працю є одним із фундаментальних прав людини, яке закріплене міжнародно-правовими актами і визнане усіма державами світу.

У статті 23 Загальної декларації прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Згідно зі статтею 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права.

У законодавстві України право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яка вільно обирається або на яку вільно погоджується особа, гарантоване статтею 43 Конституції України, Кодексом законів про працю України, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють правовідносини у сфері захисту трудових прав.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Наведені норми КЗпП України застосовуються у випадку взаємної згоди сторін трудового договору.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Пленум Верховного Суду України у пункті 8 Постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КзпП).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін), суд першої інстанції дав вірну оцінку показанням свідків, позивача, із яких встановив, що з боку керівника відповідача - ОСОБА_4 мало місце примушування позивача подати заяву про розірвання трудового договору за згодою сторін. Також суд вірно оцінив копію наказу № 04/ос від 14.03.2018 р., у якому відсутні дані про ознайомлення позивача ОСОБА_2 з наказом та отримання наказу останнім із зазначенням дати.(Такі графи в наказ занесено, однак не заповнено).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що насправді домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою і на час написання заяви, і на час видачі наказу про звільнення не існувало, волевиявлення позивача на припинення трудового договору в момент написання заяви про звільнення та видачі наказу про звільнення не було.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 11.07.2018 року у справі №821/761/17, угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Подібну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові 27.03.2019 року у справі №524/3490/17-ц, у якій дійшов висновку, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Однак, всупереч зазначеним правовим позиціям, заява позивача про звільнення за згодою сторін (а.с. 34) не містить дати з якої позивач мав намір припинити повноваження, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на припинення трудового договору за згодою сторін в момент написання заяви про звільнення та видачі наказу про звільнення. Отже, на момент подання заяви про звільнення за угодою сторін та видання наказу фактично волевиявлення на звільнення за угодою сторін було, і така згода не була взаємною.

Крім того, як встановлено судом, заява позивача про звільнення за згодою сторін датована 14.03.1918 р. Пояснюючи причину написання саме такої дати, представник позивача пояснив, що позивач свідомо написав вказану дату, будучи переконаним, що заява із вказаною датою не матиме наслідків, бо саме дата 14.03.1918 року доводитиме, що ця заява написана не добровільно, а під примусом, що також може свідчити про відсутність волевиявлення позивача. Позивач ОСОБА_2 також у засіданні апеляційного суду підтвердив, що дата написання заяви поставлена ним 1918 рік з метою утриматись на роботі, уникнути тиску і моментального звільнення з роботи, розраховував, що можливо пропрацює ще два тижні і відносини на підприємстві зміняться на краще.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивача було звільнено негайно після написання ним заяви на звільнення за згодою сторін, чим його позбавлено передбаченого законом права відкликати таку заяву.

Ще за час перебування позивача у трудових відносинах, але на період перебування його на лікарняному, керівником підприємства на виконання основної частини його обов`язків за договором прийнято Літвіцьку О .В. , яка після звільнення позивача була прийнята на його посаду.

Такі дії адміністрації позивач у засіданні апеляційного суду пояснив тим, що керівник умисно усувала його від обов`язків і здійснювала тиск з метою звільнити з роботи як невигідного для неї працівника.

Позивач запевнив, що навіть на час перебування його на лікарняному весь час виконував свої обов`язки по наданню звітності з метою забезпечення безперебійної і ефективної роботи підприємства, тобто його знаходження на лікарняному фактично не потребувало найняття на роботу сторонньої особи по цивільній угоді, а було черговою спробою тиску з метою позбавлення роботи.

Доводи представника відповідача про те, що якщо б позивач не бажав звільнятися, він би мав навіть після наказу про звільнення не покидати робочого місця, а також повинен був не отримувати розрахункові, є безпідставні, оскільки наказ про звільнення підлягав виконанню, доки він не скасований, незалежно від згоди чи незгоди з ним позивача, тому у позивача не було підстав далі працювати, а розрахункові - це зароблена до моменту звільнення заробітна плата, отримання якої немає жодного відношення до того, чи у позивача було волевиявлення щодо його звільнення.

Доводи представника апелянта у скарзі про те, що відсутні докази написання заяви під примусом керівника, суд апеляційної інстанції відхиляє як такі, що спростовуються матеріалами справи, зокрема показаннями свідків, які були присутніми під час написання заяви про звільнення та оформлення самого звільнення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд неправильно прийняв до уваги показання свідків, які безпосередньо не стосувалися предмету доказування, не надав їм належної оцінки з точки зору їх достовірності, послідовності, відповідності іншим фактичним обставинам справи тощо, суд апеляційної інстанції також відхиляє як безпідставні, оскільки показання свідків не викликають сумніву у їх достовірності та не суперечать інших фаактичним обставинам справи та послідовним поясненням позивача як потерпілої сторони від дій адміністрації відповідача.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що в порушення ст. 76 ЦПК України суд зіслався на показання позивача, який не був допитаний у якості свідка, а тільки надавав пояснення у якості сторони спору, то такі суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказана неточність жодним чином не впливає на правильність вирішення спору по суті.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, задовольнивши позов в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 за згодою сторін, поновлення на роботі та стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду у вказаній частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення у вказаній частині немає.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що не можна погодитись із рішенням суду в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди» роз`яснив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обгрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач зазначав, що завдана йому моральна шкода полягає в тривалому нелюдському (образливе приниження) відношенні колишнього керівника Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_4 , що принижувало людську гідність позивача, і призвело до негативних для нього наслідків - напередодні звільнення позивач через таке відношення до нього зі сторони колишнього керівника відповідача ОСОБА_4 зазнав нервового зриву та перебував на лікарняному. Моральну шкоду оцінював в сумі 5 000 гривень.

Однак, частково задовольняючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 гривень, суд першої інстанції виходив із врахування розміру та строків порушення виплати заробітної плати, страждань та переживань з приводу існування сім`ї позивача через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивач та його сім`я були позбавлені нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя.

Отже, суд першої інстанції, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України частково задовольнив вимогу про відшкодування моральної шкоди зовсім з інших підстав та обставин, на які позивач у позові не посилався та які не доводив.

Колегія суддів вважає, що обставини якими позивач обгрунтовує завдання моральної шкоди не доводять наявності причинного зв`язку між неправомірними діями адміністрації по його звільненню та фактом завдання моральної шкоди. Позивач протягом усього часу розгляду справи наголошував на особисті неприязні стосунки з бувшим керівником ОСОБА_4 , що підлягає захисту за нормами Цивільного кодексу, а не у порядку ст.237-1 КЗпП України як цього вимагають позивач та його представник.

Тому рішення у цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи скасування рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України необхідно також скасувати рішення у частині стягнення з відповідача судового збору в розмірі 704,80 гривень, сплаченого позивачем за подання до суду першої інстанції позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства - Тиніва Ігоря Дмитровича задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2019 року в частині стягнення моральної шкоди та судового збору скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до Городенківського державного виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Л.В. Василишин

І.О. Максюта