ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року м. Київ

справа № 372/1327/18

провадження № 22-ц/824/6672/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2019 року у складі судді Потабенко Л.В., повний текст складений 21.02.2019 року,

встановив:

У травні 2018 рокупозивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на своє утримання в розмірі 4 000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 01 січня 2018 року до зміни матеріального та сімейного стану сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 досягла віку 56 років, не працює, пенсію не отримує та в неї відсутнє будь-яке джерело отримання доходів, а отже на даний час має скрутне матеріальне становище.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що на момент звернення до суду з позовом досягла пенсійного віку, а отже її необхідно вважати непрацездатною особою. Позивач вважає, що не має доводити факт відсутності майна, яке приносить останній дохід, як і не повинна доводити відповідний розмір доходу відповідача. Крім того зауважує, що під час розгляду справи судом не було встановлено, що позивач ухилялась від своїх батьківських обов`язків.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має повнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження, серії НОМЕР_1 , виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (а. с. 2).

Відповідно до копії довідки, виданої Обухівським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області № 478/02 від 14 серпня 2018 року, ОСОБА_1 не перебуває на обліку у даному Пенсійному фонді та пенсію не одержує (а. с. 32).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2017 року по 1 квартал 2018 року отримувала доходи з таких джерел: ТОВ «Фора» нарахована та виплачена заробітна плата: 840,00 грн. та 2 003, 57 грн.; УСЗН Обухівської РДА Київської області соціальні виплати 8 718, 95 грн. та 530,00 грн. (а. с. 33).

Відповідно до копії довідки, виданої Обухівським МРЦЗ від 14 серпня 2018 року, позивач, ОСОБА_1 , зареєстрована як безробітна в Обухівському МРЦЗ з 20 лютого 2018 року та їй виплачено соціальні виплати за період з лютого 2018 року по червень 2018 року включно в сумі 2 214,88 грн. (а. с. 34).

З 04 січня 2018 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за угодою сторін відповідно до запису в її трудовій книжці (а. с. 35).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що вона є непрацездатною особою, має встановлену інвалідність та потребує матеріальної допомоги, а також не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували майновий стан відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Із змісту ст. 202 СК України вбачається, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків за наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Згідно роз`яснень, наданих у пункті 21Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них. Згідно з частиною 2 статті 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина батьки матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивач ОСОБА_1 є непрацездатною.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Однак, позивачем не подано документів, які б підтверджували, що вона досягла пенсійного віку або має встановлену групу інвалідності.

Позивачем не представлено належних доказів, які б свідчили про можливість сплачувати сином аліменти на її утримання.

Крім того, судом першої інстанції вірно було враховано факт наявності у позивача ще одного повнолітнього сина ОСОБА_3 , який також може надавати позивачу матеріальну допомогу.

Не заслуговують до уваги доводи позивача ОСОБА_1 про те, що судом не було встановлено, що позивач ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків, адже це не є підставою для стягнення аліментів, відповідно до вимог ст. 202 СК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було належним чином обґрунтовано мотиви прийнятого судового рішення із врахуванням обставин справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів по справі.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а тому підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: