П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/14664/17

Провадження № 22-ц/4815/916/19

Головуючий у Рівненському міському суді: Смолій Л.Д.

Дата, час і місце ухвалення рішення суду:

04 квітня 2019 року об 11 год. 54 хв. в м. Рівне

Повне рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" (далі - РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал") про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Мотивуючи позов зазначав, що за час роботи начальником юридичного відділу у відповідача виплата належної йому заробітної плати проводилася із затримкою, а індексація заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку такою затримкою не виплачувалася. Вказував, що в день його звільнення з роботи відповідачем протиправно не проведено повного розрахунку з ним, а саме: не була виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її вплати за період з січня 2014 року по березень 2016 року.

За наведених міркувань, враховуючи вимоги Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати", просив стягнути з РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 7346,62 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28 вересня 2017 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для оплати судового збору в сумі 640 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду від 18 жовтня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

У поданому на позов відзиві відповідач заперечував проти його задоволення. Зазначав, що виплата заробітної плати працівникам підприємства безпосередньо залежить від розрахунків за послуги водопостачання та водовідведення споживачів послуг. Також відповідач не погоджувався з розрахунком компенсації втрати частини заробітку, що здійснений позивачем, оскільки нарахування проведено від нарахованої заробітної плати, а не від простроченої та невиплаченої. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Рівненського міського суду від 22 березня 2018 року витребувано з бухгалтерії РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" : відомості про розмір та строки виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з січня 2014 року по травень 2016 року; інформацію про те, чи нараховувалась ОСОБА_1 компенсація втрати частини заробітку і чи проводилась фактична її виплата; розрахунок компенсації ОСОБА_1 втрати частини заробітку за період з січня 2014 року по 04 травня 2016 року.

Рішенням Рівненського міського суду від 04 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 7 346,62 гривень та 640 гривень судового збору.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначало, що несвоєчасної виплати заробітної плати, яка б давала право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушення строків її виплати не було. Так, колективним договором, чинним на час спірних відносин, а саме Положення про преміювання, було передбачено преміювання керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців з урахуванням показників, зазначених у п.4 Положення. Розмір премії визначався в залежності від особистого трудового внеску працівників. Преміювання здійснювалось на підставі наказу директора підприємства за фактично відпрацьований час у звітному періоді. Таким чином, премія належить до категорії заохочувальних виплат та не є обов`язковою для роботодавця, а тому дохід такого виду не є постійними виплатами і не підлягає компенсації. Водночас регулярні доходи позивача були в повному обсязі та в місяцях коли нараховувались. Також покликалось на не врахування судом важкого матеріального стану відповідача.

За наведених міркувань просило рішення суду скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У поданому відзиві позивач просив залишити оскаржуване рішення без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як установлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються і визнаються, позивач працював у відповідача з 03 вересня 2013 року по 04 травня 2016 року начальником юридичного відділу та був звільнений з роботи у зв`язку із скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КзПП України.

При звільненні з роботи йому не були виплачені усі суми, що належать від підприємства.

Спірні правовідносини виникли з приводу невиплати відповідачем компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати, що призвело до виникнення у ОСОБА_1 права стягнення такої компенсації.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оплату праці", ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з ч. 1 ст. 24 вказаного Закону заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з вимогами ст.2 зазначеного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ст. 3, 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Отже, виходячи з положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", відповідач зобов`язаний компенсувати позивачу втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

Повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов та стягнув з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі неповного та неправильного встановлення обставин справи щодо строків виплати заробітної плати позивачу, не заслуговують на увагу колегії суддів, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Поняття доказів розкрито у ч.1 ст. 76 ЦПК України.

Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позову зазначав про неправильність розрахунку компенсації втрати частини заробітку, наведеного позивачем. Проте, жодних доказів, зокрема, на виконання вимог ухвал суду про витребування доказів, на підтвердження своєї позиції суду не надав.

Тому колегія суддів дійшла висновку про невиконання відповідачем, як юридичною особою та учасником справи, своїх процесуальних обов`язків, адже ним були відверто знехтувані ухвала місцевого суду про витребування доказів та повідомлення суду про обов`язкову участь відповідача в судовому засіданні, надісланого останньому на підставі протокольної ували, винесеної в судовому засіданні 22 листопада 2018 року.

Щодо доводів відповідача про відсутності правових підстав для виплати компенсації за порушення строків виплати заробітної плати в частині щомісячної премії.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" передбачено структуру заробітної плати, до якої, зокрема, віднесено інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

З аналізу вказаної статті слідує, що премії підлягають компенсації відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", як складова заробітної плати у випадку, якщо такі доходи не мають разового характеру.

Відповідно до п.2.1 Положення про преміювання працівників, преміювання керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців, а також робітників РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" здійснюється щомісяця з урахуванням показників,зазначених п. 4 цього Положення.

Згідно з п.3.1 Положення про преміювання працівників виплата премії за підсумками роботи за місяць провадиться разом із виплатою заробітної плати за звітний період.

Наявним у матеріалах справи розрахунковими листами та Положенням про преміювання працівників, що є додатком до Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" на 2013-2016 роки від 08 серпня 2013 року, підтверджується, що нараховані позивачу премії були щомісячними, тобто носили виробничий та систематичний характер, відповідно не були одноразовими.

Відповідачем не надано жодних доказів протилежного.

Пунктами 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Посилання відповідача на важке матеріальне становище, зокрема, на залежність заробітної плати працівників від розрахунків за послуги водопостачання та водовідведення споживачів, не відноситься до предмету доказування в даній справі та в будь-якому не може бути належним обґрунтуванням порушення строків усіх належних до виплати позивачеві сум, що входять в структуру заробітної плати. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Заразом безпідставними є покликання в апеляційній скарзі на недодержання судом норм процесуального права.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в су довому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С.Шимків