Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 263/9314/16-ц

провадження № 61-28128св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року у складі судді: Томіліна О. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Гаврилової Г. Л., Пономарьової О. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб з відповідачем був зареєстрований 20 липня 2002 року. Сторони мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно якої відповідач визнаний батьком дитини 20 липня 2002 року та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між сторонами розірвано 10 грудня 2008 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 17 серпня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей щомісячно. З моменту розлучення по теперішній час ОСОБА_2 не забезпечує дітей харчуванням, оздоровленням, медичним доглядом та лікуванням, свідомо ухиляється від спілкування з ними без поважних причин.

ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків. Судом першої інстанції була допитана ОСОБА_3 , яка заперечувала проти позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неї та пояснювала,що під час проживання з матір`ю вона часто спілкувалася з батьком, проте мати про це не знала, оскільки негативно до нього відносилася. В неї склалися погані відносини із співмешканцем матері - ОСОБА_5 , з яким виникали постійні скандали, він підвищував голос на неї, замахувався на неї. Рішення про переїзд до батька вона прийняла самостійно та не шкодує про це. З батьком в неї добрі стосунки, вона забезпечена всім необхідним.

Суди, на підставі частини шостої статті 19 СК України, не погодилися: з висновком Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації ґрунтується на констатації факту відсутності спілкування батька з сином та у сукупності з іншими доказами та поясненнями сторін,поясненнями самої ОСОБА_6 , достовірно не підтверджує відомостей, одержаних у результаті його складання; доказ висновок органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради з огляду на численні порушення при його прийнятті та складанні. Позивач належним чином не довела ухилення відповідача від виховання дітей та свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками. Невиконання батьківських обов`язків, неможливість участі у вихованні дітей, не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, а тому, відсутні правові підстави для задоволення позову

Аргументи учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року, у якій просить скасувати оскаржені рішення у частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ухиляється від виплати аліментів щомісячно, не бере участь у додаткових витратах на дитину, не виконує своїх батьківських обов`язків, не забезпечує харчування, оздоровлення, медичний огляд та лікування дітей. Суди не прийняли до уваги характеристики зі школи та дитячого садка про те, що відповідач не приймає участі у житті дітей.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 оскаржує рішення лише у частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 . В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 надав заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки доводи касаційної скарги були предметом оцінки судів.

Вважає, що позивачем не доведено винної поведінки відповідача та нехтування батьківськими обов`язками, тому відсутні підстави для позбавлення батьківських прав.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2002 року.

Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства від 20 липня 2002 року ОСОБА_2 визнаний батьком дитини ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим ВРАГС Гірницького РУЮ м. Макіївки Донецької області 20 липня 2002 року .

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2008 року шлюб між сторонами розірвано.

29 вересня 2011року позивач уклала шлюб з ОСОБА_8

Позивач, разом з дітьми, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконанні відділу знаходиться виконавчий лист від 15 листопада 2012 року виданий Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи з 26 липня 2012 року та станом на 11 серпня 2016 року переплата аліментів складала 5 598,10 грн.

Згідно платіжних документів ПАБ «УкрСиббанк», відповідач сплатив аліменти за вересень та жовтень 2015 року у розмірі 3 000 грн.

Малолітній ОСОБА_4 у письмових поясненнях від 26 жовтня 2016 року вказав, що його батько після розлучення не проводив час з ним та сестрою, не приймав участь у батьківських зборах, не допомагав робити домашнє завдання, рідко спілкувався в соцмережі, відмовився надавати згоду на поїздку до Турції, а також підмовив сестру переїхати до нього таємно від мами.

Згідно характеристик, наданих СН КВ «Лісові дзвіночки» та НВК № 39 Деснянського району м. Києва на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , мати дітей приймала активну участь у житті класу і школи, відвідувала батьківські збори, контролювала виконання домашніх завдань, проте батько ОСОБА_2 батьківські збори не відвідував, успіхами дітей не цікавився.

Згідно висновку органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 21 вересня 2016 року, був складений акт обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , та встановлено, що створені необхідні умови для проживання дитини, також встановлена відсутність заборгованість по сплаті аліментів та прийнято рішення про не доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За змістом висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 жовтня 2016 року за № 102/03/31-9340, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вбачається доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_4

Суди встановили, що висновок Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації ґрунтується на констатації факту відсутності спілкування батька з сином та у сукупності з іншими доказами та поясненнями сторін, достовірно не підтверджує відомостей, одержаних у результаті його складання, висновок органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради складений із порушеннями.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Встановивши, що позивач не довела ухилення відповідача від виховання ОСОБА_4 та свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносноОСОБА_4 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення у оскарженій частині без змін, а судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков