Справа № 522/7504/19
Провадження № 2/522/5714/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до УПРАВЛІННЯ ВИКОНАВЧОЇ ДИРЕКЦІЇ ФОНДУ СОЦІАЛЬНОГО СТРАХУВАННЯ УКРАЇНИ В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ про призначення страхових виплат,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача 03.05.2019 року звернувся до суду з позовом до УПРАВЛІННЯ ВИКОНАВЧОЇ ДИРЕКЦІЇ ФОНДУ СОЦІАЛЬНОГО СТРАХУВАННЯ УКРАЇНИ В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ, відповідно якого просив зобов`язати відповідача призначити позивачу страхові виплати відповідно до встановленого 30 % ступеню втрати працездатності по трудовому каліцтву 21.08.1990 р. та трудовому каліцтву 03.12.1990 р. безстроково починаючи з 25.04.2016 р. виходячи з середньої заробітної плати за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 2007 року перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду м. Красний Луч, Луганської області та отримував страхові виплати у розмірі 25% втрати професійної працездатності по травмі від 04.12.1990 року та 15% по пневмоконіозу, 30.05.2016 року в м. Артемівськ Донецької області позивач пройшов переогляд МСЕК та отримав довідку № 003960, у якій встановлено 30% ступеню втрати працездатності з 25.04.2016 року безстроково сукупно: по трудовому каліцтву 03.12.1990 року та трудовому каліцтву 21.08.1990 року, з березня 2017 року позивач неодноразово звертався до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України у м. Одесі (його правонаступників) з проханням поновити (призначити) страхові виплати відповідно до наданого переліку документів, згідно чинного законодавства, однак постійно отримував відповіді про те, що він повинен надати для призначення виплат перелік документів, визначений підпунктом 3.1 пункту 3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24, тобто належним чином оформлену довідку про середню заробітну плату (доход). Позивач вказує, що надати довідку про середню заробітну плату у формі, яка б могла задовольнити відповідача він не має можливості, оскільки на даний час «Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» державного підприємства «Донбасантрацит» не має державної реєстрації на території, яка підконтрольна українській владі, тому посилається на п. 20 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням (Далі - Порядок), відповідно до якого у разі відсутності в потерпілого на час звернення за страховою виплатою довідки про його заробітну плату в зв`язку з ліквідацією підприємства, установи або організації середня заробітна плата обчислюється виходячи з діючої на час звернення місячної тарифної ставки (посадового окладу) за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі.

Ухвалою суду від 17.05.2019 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін із призначенням судового засідання на 13 червня 2019 року.

Сторони у судове засідання 13.06.2019 року не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином у встановленому порядку.

Представниками сторін 13.06.2019 р. надано клопотання про розгляд справи за їх відсутністю.

13.06.2019 року відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вважає позовні вимоги необґрунтованими, так як якщо страхові виплати було припинено з різних причин та з моменту припинення пройшло більше як три роки, то при їх поновленні проводиться нове призначення, довідку про заробітну плату від 28.11.2014 р. № 286 відділення не має змоги використати для розрахунку розміру страхової виплати, оскільки дана призначена виключно для використання органами Пенсійного фонду України. Також, відповідач вказує, що позивач помилково посилається на п. 20 Порядку, оскільки ним не надано до суду доказів ліквідації Відокремленого підрозділу «Шахта Міусинська» ДП «Донбасантрацит», просить суд відмовити у задоволенні позову.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення повного тексту цього судового рішення є 18.06.2019 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючи на шахті «Міусинська» ДП «Донбасантрацит», отримав травми, що підтверджується актами про нещасний випадок за № 305 від 04.12.1990 року та актом про нещасний випадок за № 201 від 23.08.1990 року.

До 2007 року ОСОБА_1 отримував страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду м. Красний Луч, Луганської області, у розмірі 25% втрати професійної працездатності по травмі від 04.12.1990 року та 15% по пневмоконіозу, але після закінчення строку довідки МСЕК, страхові виплати не нараховувались, оскільки переогляд не проходив.

30.05.2016 року в м. Артемівськ Донецької області позивач пройшов переогляд МСЕК та отримав довідку № 003960, у якій встановлено 30% ступеню втрати працездатності з 25.04.2016 року безстроково сукупно: по трудовому каліцтву 03.12.1990 року та трудовому каліцтву 21.08.1990 року.

З листопада 2016 року, позивач ж пересиленцем та був зареєстрований у постійному місці проживанні за адресою: АДРЕСА_1 , а з 05.11.2018 р. в АДРЕСА_2 де і мешкає по теперішній час.

Судом встановлено, що з березня 2017 року позивач неодноразово звертався до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України у м. Одесі (його правонаступників) з проханням поновити (призначити) страхові виплати відповідно до наданого переліку документів, згідно чинного законодавства, однак постійно отримував відповіді про те, що він повинен надати для призначення виплат перелік документів, визначений підпунктом 3.1 пункту 3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24.

Згідно наданої позивачем відповіді Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 152-А-08 від 06.04.2017 р., остання вказує, що нею розглянуто звернення ОСОБА_1 про призначення страхових виплат, однак через те що відповідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 12.04.2017 р. Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» ДП «Донбасантрацит» не має державної реєстрації на території, яка підконтрольна українській владі, тому отримати довідку про середню заробітну плату неможливо, у зв`язку з чим ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до суду. Отже, оскільки Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» ДП «Донбасантрацит» не має державної реєстрації на території, яка підконтрольна українській владі ОСОБА_1 не може отримати довідку про середню заробітну плату (дохід), у зв`язку з чим він і звернувся до суду за захистом своїх прав.

Так, відповідно до ч. 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 37 вказаного закону перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетом Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. При цьому, визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

Судом встановлено, що відповідач не призначає позивачу страхові виплати, посилаючись на те, що для призначення страхових виплат у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків до робочих органів виконавчої дирекції Фонду подаються документи, що передбачені п.1 ст.43 Закону № 1105 та підпунктом 3.1 пункту 3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року № 715/13982, а саме:

1)заява потерпілого про призначення страхових виплат;

2)акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 (якщо стався нещасний випадок), висновок за формою Т-1 (якщо такий складався);

3)акт (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася), за формою Н-5 (якщо такий складався);

4)акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 (якщо таке встановлено);

5)рішення суду про встановлення факту нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (якщо було засідання суду з цього питання);

6)висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності;

7)довідка про середню заробітну плату (доход);

8)копія трудової книжки або витяг з неї, засвідчені страхувальником або підписом працівника робочого органу виконавчої дирекції Фонду при пред`явленні оригіналу;

9)довідка про розмір пенсії по інвалідності (якщо вона призначена) унаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (у тому числі про розмір одержуваних надбавок);

10)протокол засідання комісії з питань охорони праці підприємства, а у разі, якщо вона не створена на підприємстві, комісії з питань вирішення спорів при робочих органах виконавчої дирекції Фонду про відсоток зменшення розміру одноразової допомоги потерпілому на виробництві (у разі встановлення комісією з розслідування нещасного випадку, що ушкодження здоров`я настало не лише з причин, що залежать від роботодавця, а і внаслідок порушення застрахованою особою нормативних актів про охорону праці).

Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхові виплати складаються з страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, причину, час настання та групу інвалідності у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також необхідні види медичної та соціальної допомоги.

2. Огляд потерпілого, складання та корегування індивідуальної програми реабілітації інваліда, у якій визначаються види реабілітаційних заходів та строки їх виконання, проводиться МСЕК за умови подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту профпатології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду, суду чи прокуратури.

Стійкою втратою професійної працездатності вважається будь-яка втрата професійної працездатності, визначена МСЕК.

Відповідно до ст. 42 Закону № 1105-XIV, сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Відповідно до п.11 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 р. № 439), розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців за місцем роботи, де стався страховий випадок, починаючи з місяця, що передує місяцю настання страхового випадку.

п.13 вищевказаного Порядку зазначається, що середня заробітна плата обчислюється за тією професією (посадою, розрядом, роботою) на підприємстві (в цеху, на дільниці, ділянці), за якою застрахована особа працювала до моменту ушкодження здоров`я і за якою медико-соціальною експертною комісією їй встановлено стійку втрату професійної працездатності.

п. 14 Порядку, у разі коли на дату встановлення медико-соціальною експертною комісією ступеня втрати застрахованою особою професійної працездатності або коли з дня смерті потерпілого до настання права на страхові виплати минуло більше року з дня настання страхового випадку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з розміру заробітної плати застрахованої особи перед настанням нещасного випадку на виробництві або перед звільненням з роботи (переходом на іншу роботу), з якою пов`язане професійне захворювання, з урахуванням її коригування, що проводиться робочим органом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування.

п. 17 Порядку, у разі подання застрахованою особою для призначення страхових виплат довідки про заробітну плату за період до 1 січня 1992 року під час обчислення коефіцієнта заробітної плати середня заробітна плата за рік у відповідному періоді вважається середньомісячною заробітною платою працівників, зайнятих в економіці України, за відповідний рік.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться в разі: зміни ступеня втрати професійної працездатності.

Відповідно до ч.2 ст. 37 Закону, перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання в попередньому календарному році середньої заробітної плати. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетом Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері статистики.

Визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

П. 20 Постанови Кабінету Міністрів України «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» від 26 вересня 2001 р. № 1266 (далі - Постанова № 1266) визначено, що у разі відсутності у потерпілого на час звернення за страховою виплатою довідки про його заробітну плату у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи або організації середня заробітна плата обчислюється виходячи з діючої на час звернення місячної тарифної ставки (посадового окладу) за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі, але не менше розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що на даний час «Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» державного підприємства «Донбасантрацит» господарської діяльності не здійснює, оскільки всі працівники звільнені, а само підприємство розграбоване, однак підтвердити це належними доказами неможливо через відсутність влади на території ОРДЛО. Відповідач будь-якими доказами вказану обставину не спростував.

Враховуючи, що «Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» державного підприємства «Донбасантрацит» на даний час не має державної реєстрації на території, яка підконтрольна українській владі тобто фактично як юридична особа не існує, тому позивач не має можливості отримати належну довідку про середню заробітну плату (доход), у зв`язку з чим вважає можливим при розгляді даного спору застосувати п. 20 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, за яким у разі відсутності в потерпілого на час звернення за страховою виплатою довідки про його заробітну плату в зв`язку з ліквідацією підприємства, установи або організації середня заробітна плата обчислюється виходячи з діючої на час звернення місячної тарифної ставки (посадового окладу) за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі.

Також, судом враховано, що позивачем були надані до відповідача документи, передбачені п.1 ст.43 Закону № 1105 та підпунктом 3.1 пункту 3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду від 27 квітня 2007 року № 24 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 року № 715/13982, що не заперечується відповідачем в його листах позивачу, та представником відповідача, який зазначив, що Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування згодне виплачувати позивачу страхові виплати виходячи із розміру прожиткового мінімуму, отже ним не заперечується само право на отримання виплат, а лише його розмір.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав свобод.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 року зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК свідчить, що ця практика потребує удосконалення. Є необхідність також у поліпшенні законодавчого регулювання, пов`язаного із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів.

Визначення ст. 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

До спірних правовідносин про відмову у виплаті щомісячних страхових платежів підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовуються судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа « Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83);

Принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Крім того суд також вважає можливим застосувати позицію Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої держава не має права посилатись на відсутність певного нормативного акту, що визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії при врегулюванні спірних правовідносин.

На теперішній час Україна від зобов`язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, пояснення відповідача про те, що надана позивачем довідка про заробітну плату призначена тільки для Пенсійного фонду України, так як зазначений в ній розмір заробітної плати перетворений для розрахунку та призначення пенсії суд вважає необґрунтованими, оскільки останнім не доведено суду належним чином, неможливість використання вказаної довідки саме для розрахунку страхових виплат. Також, суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо неможливості застосування в цій справі, при визначенні розміру страхових виплат, п. 20 Постанови № 1266, оскільки відповідач не довів суду те, що стан підприємства де працював позивач відрізняється від стану особи, яку ліквідовано за законодавством України.

Враховуючи зазначене та часткове визнання відповідачем свого обов`язку щодо сплати щомісячних страхових виплат (з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність), суд вважає, що порушене право позивача підлягає судовому захисту, позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 страхові виплати відповідно до встановленого 30 % ступеню втрати працездатності є обґрунтованими.

На підставі викладеного й керуючись ст.ст. 19,46 Конституції України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 76, 81, 89, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до УПРАВЛІННЯ ВИКОНАВЧОЇ ДИРЕКЦІЇ ФОНДУ СОЦІАЛЬНОГО СТРАХУВАННЯ УКРАЇНИ В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ -задовольнити.

Зобов`язати УПРАВЛІННЯ ВИКОНАВЧОЇ ДИРЕКЦІЇ ФОНДУ СОЦІАЛЬНОГО СТРАХУВАННЯ УКРАЇНИ В ОДЕСЬКІЙ ОБЛАСТІ (ЄДРПОУ - 41322052, 65014, Одеська обл., м. Одеса, ЛІДЕРСІВСЬКИЙ БУЛЬВАР, будинок 17) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) страхові виплати відповідно до встановленого 30 % ступеню втрати працездатно сті по трудовому каліцтву 21.08.1990 р. та трудовому каліцтву 03.12.1990 р. безстроково починаючи з 25.04.2016 р. виходячи з середньої заробітної плати за відповідною або аналогічною професією (посадою) в галузі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 18.06.2019 року.

Суддя: Домусчі Л.В.