КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 359/358/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/8736/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суми інфляції за час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми,

в с т а н о в и в :

у січні 2018 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 24 000 грн, суму втрат від інфляції в розмірі 780 грн та три відсотки річних - 168,74 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 06.06.2009 відповідачка отримала від нього у позику грошову суму у розмірі 6 000 грн та 14.11.2010 - 13 000 грн, про що були складені розписки. Вказував, що в судовому засіданні 09.10.2017 Великобагачанського районного суду Полтавської області у цивільній справі ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Союз СК 1430» про розірвання договору оренди землі позивачка визнала, що крім коштів, зазначених у вказаних розписках ще отримала у позику 5 000 грн. 04.09.2017 він звернувся з вимогою про повернення позики, однак відповідачка ухиляється від добровільного виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.03.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 19 000 грн, суму інфляції за час прострочення в розмірі 780 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 156 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не враховував, що розписки мають іншу правову природу ніж договір позики. У розписках не зазначено паспортні дані особи, яка позичила кошти та не вказано зобов`язань щодо повернення таких коштів. У розписці від 14.11.2010 зазначено, що кошти в розмірі 13 000 грн отримано від ОСОБА_1 за земельний пай.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з розпискою від 06.06.2008 ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 6 000 грн.

Згідно з розпискою від 14.11.2010 ОСОБА_2 взяла у позику у ОСОБА_1 13 000 грн. У розписці вказано «… за земельний пай».

У листі, адресованому Великобагачанському районному суду Полтавської області ОСОБА_2 вказала, що брала у позивача в борг 19 000 грн.

З мотивувальної частини рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09.10.2017, а також ухвали цього ж суду від 29.01.2019 вбачається, що ОСОБА_2 позичила у позивача грошові кошти у сумі 19 000 грн.

04.09.2017 позивач звернувся до відповідачки з вимогою про повернення позики у сумі 19 000 грн, проте остання кошти не повернула.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено два договори позики на загальну суму 19 000 грн та відповідач не виконала зобов`язання щодо повернення цих коштів на вимогу позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Суд першої інстанції керуючись вимогами вищезазначених норм дійшов правильних висновків про те, що наявність розписок у позикодавця підтверджує як факт отримання відповідачем позики, так і факт того, що така позика не повернута.

Сама по собі відсутність паспортних даних позичальника у розписках не змінює правову природу договору та не звільняє від обов`язку повернути кошти протягом тридцяти днів після пред`явлення позичальником вимоги.

При розгляді іншої цивільної справи у Великобагачанському районному суді Полтавської області Бутенко Н.Д. визнала, що брала у борг у позивача у 2008 році 19 000 грн, які повернула. Проте, відповідач не надала будь - яких доказів про повернення 19 000 грн згідно з розписками від 06.06.2009 та від 14.11.2010.

Судом правильно встановлено, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із договорів позики, оскільки у самих розписках вказано на те, що кошти отримані як позика.

Доводи апеляційної скарги про те, що у розписці від 14.11.2010 вказано, що кошти взяті в борг за земельний пай не спростовують висновків суду, оскільки у рішенні Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09.10.2017 встановлено, що правовідносини щодо оренди земельної ділянки виникли між ОСОБА_2 та ФГ «Союз СК 1430», та що розписки про отримання у позику грошових коштів від ОСОБА_1 не стосуються правовідносин щодо оренди земельної ділянки.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки грошові кошти не були повернуті у визначений ст. 1049 ЦК України строк, суд першої інстанції також дійшов правильних висновків про застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Розмір розрахунку інфляційних збитків та трьох процентів річних, наданих позивачем відповідач не спростувала та своїх контрозрахунків не надала.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня складення повного судового рішення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлений 02.07.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик