Номер провадження: 22-ц/813/1031/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Департамент міського господарства Одеської міської ради, Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство житлово - комунальний сервіс «Вузівський», Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Київського районного суду м.Одеси від 16.05.2017 року, ухваленого суддею Васильків О.В.,

встановив:

11.11.2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Комунальне підприємство житлово - комунальний сервіс «Вузівський», Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, який неодноразово уточнював та 28.04.2016 року збільшивши позовні вимоги, просив визнати недійсним та скасувати договір № 042/15-кв найму житла в будинках державного і комунального фонду, виданого на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації №220895 від 10.05.2015 року та свідоцтво про право власності на житло від 15.05.2015 року, видані на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати договір № від 12.01.2014 року, укладений між КП «ЖКС «Вузівський» та ОСОБА_2 ; скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у кімн. АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з кім. АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у проживанні ОСОБА_1 у кімн. АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , шляхом вселення ОСОБА_1 у кімн. АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що він згідно Направлення №19 від 29.07.2004 року був поселений в гуртожиток АДРЕСА_2 . З 15.11.2005 року на рівному становищі щодо поселення у гуртожиток та проживання у ньому, у спірному приміщенні разом з ним проживав ОСОБА_2 та у зв`язку з відсутністю рішення Київської районної адміністрації про надання їм у користування зазначених житлових приміщень, ордери на надання житлової площі не видавались. 25.12.20019 року приміщення гуртожитку було передано до комунальної власності територіальній громаді м. Одеси. 05.12.2011 року ОСОБА_1 звертався до Київської районної адміністрації з заявою про реєстрацію його у гуртожитку, однак відповіді не отримав. ОСОБА_1 зазначав, що не маючи права власності, займаючи тільки койко - місце в гуртожитку, за відсутності Ордеру, Договору найму житла, ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про його виселення та 05.03.2015 року рішенням апеляційного суду Одеської області скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.12.2014 року, яким позов було задоволено. Зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселилися у гуртожиток на однакових умовах та переважного права один перед одним не мають. Крім того ОСОБА_1 зазначав, що 26.05.2014 року Київська районна адміністрація м.Одеси подала позов про виселення його та ОСОБА_2 з гуртожитку, який 27.07.2015 року був залишений без розгляду. Під час розгляду справи у суді, 25.03.2015 року між ОСОБА_2 та Київською районною адміністрацією Одеської міської ради був укладений оскаржуваний договір найму житла, предметом, якого було надання ОСОБА_2 у безстрокове користування спірне майно та 15.05.2015 року ОСОБА_2 отримав Розпорядження органу приватизації та Свідоцтво про право власності на житло по АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 вважав, що приватизація кімнати у гуртожитку була проведена з порушенням діючого на той час законодавства. Таким чином ОСОБА_1 зазначав, що він не може реалізовувати своє право на приватизацію житла, так як зазначений договір найму від 25.03.2015 року перешкоджає йому в цьому.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання доводів позову. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що у нього та у ОСОБА_2 рівне становище щодо поселення в гуртожиток та проживання в ньому. Крім того апелянт звертає увагу на те, що судом не було надано належної оцінки доказам, а саме тому, що 05.12.2011 року ОСОБА_1 звертався до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою з приводу його реєстрації в гуртожитку, однак Київська РА не розглянула зазначену заяву. Також при розгляді справи суд першої інстанції не звернув увагу на факт, який був встановлений судом апеляційної інстанції, а саме вселення та проживання апелянта та ОСОБА_2 на рівних умовах, та не дав своєї оцінки щодо порядку вселення в спірне житлове приміщення ОСОБА_2 з дружиною та дитиною, а також здійснення приватизації останнім за обставин, що він не мав ордера на поселення в займане приміщення. Так ОСОБА_1 зазначає, що 26.05.2014 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до суду з позовом про виселення апелянта та ОСОБА_2 з кімнати НОМЕР_2 з підстав незаконного проживання останніх у гуртожитку, а саме без ордеру. Однак потім сама ж Київська райадміністрація посприяла ОСОБА_2 незаконно укласти договір найму жила та здійснити приватизацію кімнати НОМЕР_2 без ордера на житлове приміщення в гуртожитку, крім того у зазначеному договорі не зазначено розмір плати, відсутні відомості щодо отримання ордеру на житлове приміщення, що є порушенням чинного законодавства. ОСОБА_2 не надав всіх необхідних документів для приватизації кімнати у гуртожитку, а тому орган приватизації не мав законних підстав на здійснення приватизації ОСОБА_2 .

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що спірне житло - кімната АДРЕСА_1 , є приміщенням гуртожитку ДП «Одеського судноремонтного заводу «Україна». В дане приміщення гуртожитку були заселені: 29.07.2004 року ОСОБА_1 на підставі направлення, та 15.11.2005 року ОСОБА_2 також на підставі направлення. Вказані обставини не оспорювались сторонами, та підтверджені наявними в матеріалах справи копіями направлень.

20.02.2008 року ОСОБА_2 зареєстрував місце свого проживання за вказаною адресою.

Позивач ОСОБА_1 з часу заселення, а саме з липня 2004 року та до березня 2012 року, реєстрації не мав. Позивач був зареєстрований 06.03.2012 року на підставі неіснуючого рішення суду, в зв`язку з чим в подальшому його реєстрація була скасована 10.09.2014 року. Вказані обставини встановлені судом на підставі досліджених письмових доказів:

- наявної в матеріалах справи копії рішення суду (т. 1 а.с. 110), яка за змістом не відповідає формі судового рішення;

- листа Голови Київського районного суду м. Одеси від 07.04.2014 року про те, що заочне рішення від 06.03.2012 року по справі №1512/1597/2012 не ухвалювалося судом (т.1 а.с. 112);

- постановою Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про відмову у порушенні кримінальної справи (т. 1 а.с. 111), зі змісту якої постанови слідує, що опитаний ОСОБА_1 пояснив, що копію рішення суду йому передали незнайомі громадяни у березні 2011 року за грошові кошти у розмірі 17 500,00 грн.

Згідно ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Листом КП «ЖКС «Вузівський» від 07.11.2011 року повідомлено, що за адресою: АДРЕСА_3 , з 20.02.2008 року зареєстрований основний наймач ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 108). Окрім того, з листа КП «ЖКС «Вузівський» від 12.03.2012 року вбачається, що в ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи на право проживання за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 109).

Згідно довідки (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) № 1408 від 24.11.2014 року та № 589 від 22.11.2014 року, за адресою: АДРЕСА_3 , проживають та зареєстровані: з 20.02.2008 року основний наймач ОСОБА_2 , 1986 року народження. ОСОБА_1 , 1986 року народження, займав койку-місце з 06.04.2012 року, знятий з реєстрації 10.09.2014 року на підставі висновку ГУДМС України в Одеській області (т. 1 а.с. 118-119).

25.03.2015 року між Київською районною адміністрацією Одеської міської ради та ОСОБА_2 було укладено договір № 042/15-кв найму житла в будинках державного та комунального житлового фонду, за умовами якого наймодавець надає наймачу у безстрокове користування кімнату НОМЕР_2 у гурт АДРЕСА_6 (т.1 а.с. 49, 104-105).

У ході розгляду справи судом першої інстанції досліджено документи, на підставі яких було укладено договір найму житла в будинках державного та комунального житлового фонду від 25.03.2015 року (т. 1 а.с. 182-192) та суд зробив висновок, що станом на 25.03.2015 року (дату укладання договору найму), позивач не був зареєстрований за спірною адресою.

В подальшому, 15.05.2015 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації № 220895 від 15.05.2015 року (т. 1 а.с. 50, 106), видано свідоцтво про право власності, зареєстроване за №19-26538, яким посвідчено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить кімната у гуртожитку, за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 51).

Суд першої інстанції визначив, що наданий позивачем до позовної заяви акт обстеження від 08.05.2013 року не може вважатися у розумінні ст.58 ЦПК України належним та допустимим доказом проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3 . Оскільки, дослідивши вказаний акт, судом встановлено, що ним зафіксовано проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 16).

Таким чином, КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради та Департамент міського господарства Одеської міської ради відповідно до наданих ним повноважень, отримавши заяву ОСОБА_2 , а також необхідні документи здійснили приватизацію на особу, яка була зареєстрована та проживала в спірному приміщенні. В зв`язку з чим, районний суд вважав доводи представника КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради та Департамент міського господарства Одеської міської ради Попової Н.В. обґрунтованими та доведеними належними доказами.

Під час розгляду справи судом встановлено, що сторони раніше звертались до суду стосовно інших спірних питань.

Так, ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 . Рішенням суду від 05.12.2014 року ухвалено виселити ОСОБА_1 з приміщення загальною площею 32,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 24-25). Вказане судове рішення скасоване 05.03.2015 року рішенням апеляційного суду Одеської області.

Київська районна адміністрація Одеської міської ради зверталась до суду з позовом про виселення як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 . Вказаний позов залишено без розгляду ухвалою суду від 27.07.2015 року (т. 1 а.с.32).

Суд першої інстанції надав оцінку тверджень позивача, що ОСОБА_1 проживав в гуртожитку станом на 2015 рік, обґрунтовуючи свої доводи наявністю позовів та рішень і ухвал судових інстанцій, та тому, що в грудні 2014 року відповідач ОСОБА_2 примусово його виселив, викинув його речі, замінив замок, про що суду надав копію заяви, адресованої правоохоронним органам. Такі твердження суд відхилив, з огляду на те, що суду не надано письмових доказів щодо результату розгляду вказаної заяви.

Останні зміни до позовних вимог були надані суду 28.04.2016 року (т.1 а.с.210-217).

В даній позовній заяві обґрунтовуються вимоги з посиланням на ст.47 Конституції України, ст. ст. 59, 810, 820 ЦК України. Суд зауважив, що стороною позивача залишись без уваги пояснення представника Київської районної адміністрації Одеської міської ради Баранова Д.О. стосовно того, що позивач пред`являючи дані позовні вимоги повинен у розумінні ст.203 ЦК України визначитись із підставою для визнання недійсним та скасування ряду документів. Як повідомив представник, вказані положення судом роз`яснювалися позивачу, однак, ані під час перебування справи у провадженні судді Чаплицького В.В., ані після прийняття справи до провадження судді Васильків О.В., позивач не визначився із підставою, передбаченою ст.203 ЦК України, для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та обов`язки юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому суд зазначив, що захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Загальний перелік таких спосіб захисту передбачений ст.16 ЦК України, якою передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частіше спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до Аналізу практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України, підготовленого Верховним Судом України, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту порушеного права, зокрема, скасування ряду документів, без посилання на конкретні правові норми, не відповідає способам захисту цивільних прав, визначених ст. 16 ЦК України. Не визначений обраний позивачем спосіб захисту права і спеціальним законом.

Посилання позивача, що діями відповідачів його позбавлено права на прописку (т.1 а.с.215), суд вважав некоректними та такими, що суперечать матеріалам справи, оскільки, як вказує позивач та ці обставини підтверджені рішенням апеляційного суду від 05.03.2015 року, він був заселений в кімнату гуртожитка в липні 2004 року, однак в передбачений законом час та в визначений спосіб з дотриманням процедури реєстрації осіб, він, ОСОБА_1 , не зареєструвався. Тільки в березні 2012 року був зареєстрований на підставі неіснуючого рішення суду, до 10.09.2014 року, коли його реєстрація була скасована. Встановлені обставини дали суду підстави вважати, що саме позивач позбавив себе права на реєстрацію в гуртожитку.

Щодо вимог позивача про позбавлення його права на приватизацію, суд зазначив, що не будучи зареєстрованим, не уклавши договір найму приміщення в гуртожитку, позивач не мав та не має на час ухвалення рішення правових підстав для звернення до органів приватизації з даного питання.

Стосовно права на проживання в приміщенні гуртожитку суд врахував наступне. Позивач стверджував, що ОСОБА_2 його примусово виселив, викинув його речі, замінив замок, однак протягом розгляду справи належних доказів суду не надав, а тому вказані твердження суд вважав недоведеними.

Інші позовні вимоги, щодо скасування реєстрації ОСОБА_3 , та її дитини, а також їх виселення, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки їх реєстрація, вселення та проживання є правомірними та прав позивача не порушують. Безпідставними також є вимоги щодо скасування особового рахунку та договору, укладеного між ОСОБА_2 та КП «ЖКС Вузівський».

Вимоги щодо зобов`язанні Київської районної адміністрації видати ордер на заселення та укладання договору найму є безпідставними, оскільки ордер видається на вільне житло особам, які перебувають на квартирному обліку. Як встановлено судом, позивач на час ухвалення рішення на обліку не перебував.

Проаналізувавши встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи ОСОБА_1 , що у нього та у відповідача ОСОБА_2 рівне становище щодо поселення в гуртожиток та проживання в ньому, не мають правового значення для вирішення даної справи, з огляду на таке.

Так, позивач та відповідач мають рівне становище щодо поселення в гуртожиток, разом з тим відповідач у встановлений порядок зареєструвався в спірному житлі та надав необхідні документи до органу приватизації. Про те позивач, ОСОБА_1 , з часу заселення, а саме з липня 2004 року та до березня 2012 року, реєстрації не мав. Позивач був зареєстрований 06.03.2012 року на підставі неіснуючого рішення суду, в зв`язку з чим в подальшому його реєстрація була скасована 10.09.2014 року.

Доводи апелянта, що судом не було надано належної оцінки доказам, а саме тому, що 05.12.2011 року ОСОБА_1 звертався до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою з приводу його реєстрації в гуртожитку, однак Київська РА не розглянула зазначену заяву, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи не мають правового значення, так як з 2011 року таку бездіяльність позивач не оскаржував, відповідні позовні вимоги не заявляв.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що щодо вселення в спірне житлове приміщення ОСОБА_2 з дружиною та дитиною, а також здійснення неправомірної приватизації, з огляду на те, що позивач, який проживав у спірному майні без відповідних правових підстав, за власної волі залишив помешкання, а тому вселення ОСОБА_2 з дружиною та дитиною та подальша приватизація, не зачіпало право позивача.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання позову, яким суд надав належну правову оцінку.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позву не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 255, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.06.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева