Номер провадження: 22-ц/813/1188/19
Головуючий у першій інстанції Літвінова І.А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та процентів за користування грошовими коштами,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду до ОСОБА_1 з позовом про стягнення грошових коштів та процентів за користування грошовими коштами, мотивуючи це тим, що 01.05.2014 року позивач дав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США зі сплатою до 20 числа кожного місяця 2%, тобто по 200 доларів США. Відповідач власноруч написав розписку з зобов`язанням повернути грошові кошти в повному об`ємі на протязі одного місяця за вимогою позивача. В наступному, 19.06.2015 року, позивач додатково дав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США зі сплатою до 20 числа кожного місяця 2%, тобто по 100 доларів США. Відповідач власноруч написав розписку з зобов`язанням повернути і ці грошові кошти в повному об`ємі на протязі одного місяця за вимогою позивача. Відповідач зобов`язання щодо повернення коштів не виконував починаючи з липня 2014 року, у зв`язку із чим позивач 11.05.2017 року звернувся до відповідача з вимогою виплатити на протязі одного місяця отримані відповідачем за розписками грошові кошти та відсотки за користуванням грошовими коштами на загальну суму в розмірі 24200 доларів США. Вимогу відповідач отримав 16.05.2017 року, що підтверджено підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Наприкінці травня 2017 року відповідач повернув позивачу 500 доларів США. В подальшому відповідач умови укладеного між сторонами договору позики не виконував, що стало підставою звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача в судовому порядку суми боргу у загальному розмірі 26100,00 доларів США.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість станом на 01.12.2017 року у загальному розмірі 729 495 гривень 00 копійок. Вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивач судових витрат у загальному розмірі 7295 гривень 00 копійок.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про стягнення з нього на користь позивача заборгованість за розпискою від 19.06.2015 року у розмірі 5 000 доларів США, що становить за курсом НБУ станом на 01.12.2017 року 135 750 грн.; відсотки за користування грошовими коштами за розпискою від 19.06.2015 року у розмірі 2 300 доларів США, що становить за курсом НБУ станом на 01.12.2017 року 62 445 грн., в іншій частині вимог - відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов, стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість та проценти за користування грошовими коштами за розписками від 01.05.2014 року та від 19.06.2015 року, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин, на які в обгрунтування заявлених вимог посилався позивач та вірності доданого розрахунку заборгованості за позикою та процентами.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- 01 травня 2014 року відповідач взяв в борг у позивача грошову суму в розмірі 10 000 доларів США з зобов`язанням щомісяця до 20 числа сплачувати два відсотки від суми боргу за користування грошима. Розпискою відповідача також підтверджене зобов`язання повернути всю суму грошових коштів на вимогу позивача на протязі одного місяця (а. с. 43);

- 19 червня 2015 року відповідач додатково взяв в борг у позивача 5000 доларів США з зобов`язанням щомісяця до 20 числа сплачувати два відсотки від суми боргу. Розписка відповідача від 19.06.2015 року також містить зобов`язання повернути всю суму боргу на вимогу позивача на протязі одного місяця (а. с. 44);

- 11 травня 2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути йому грошову суму в розмірі 15000 доларів США, як основну суму боргу за розписками від 01.05.2014 року та 19.06.2015 року, та 9200 доларів США - заборгованість за процентами. Письмова вимога направлена на адресу відповідача ( АДРЕСА_1 Одеса, АДРЕСА_2 Вишневського АДРЕСА_3 буд АДРЕСА_4 ) цінним листом із описом вкладення. У рекомендованому повідомленні (Одеса 39, 65 0) відмічено про вручення 16.05.2017 року поштового відправлення особисто під розпис адресата (а. с. 46);

-в матеріалах цивільної справи відсутні дані про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами позики, укладеними з позивачем 01.05.2014 року та 19.06.2015 року;

-згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 01.07.2014 року по 01.12.2017 року: 39 місяців х 200,00 доларів США =7800,00 доларів США та за період з 19.06.2015 року по 01.12.2017 року - 28 місяців х 100,00 доларів США = 2800 доларів США, та загальна заборгованість за користування грошовими коштами позивача складає 11600 доларів США 00 центів. При цьому позивач при здійсненні розрахунку виходив з повернення відповідачем наприкінці травня 2017 року 500 доларів США.

За правилами статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.І ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом договору позики є грошові кошти в іноземній валюті і як вбачається з резолютивної частини позовної заяви вимоги заявлені в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

Проте суд першої інстанції стягнув заборгованість у гривнях у розмірі, який наведений позивачем у відповідному розрахунку із застосуванням офіційного курсу НБУ в сумі 729 495 грн., що еквівалентно 26 100 доларів США.

Так, згідно з розрахунком заборгованості станом на 01.12.2017 року сама позика за розписками від 01.05.2014 року та від 19.06.2015 року становить взагалі 15 000 доларів США (10 000 + 5 000). Проценти за позикою від 01.05.2014 року визначені позивачем за період з 01.07.2014 року до 01.12.2017 року в сумі 7 800 доларів США (200 доларів на місяць за 39 місяців). Крім того, позивач визначив проценти за користування позикою від 19.06.2015 року за період з 19.06.2015 року до 01.12.2017 року в сумі 2 800 доларів США (100 доларів на місяць за 28 місяців).

Отже, період стягнення процентів за розпискою від 01.05.2014 року з 01.07.2014 року до 01.12.2017 року фактично становить 41 місяць, а проценти позивачем заявлені за 39 місяців; період стягнення процентів за розпискою від 19.06.2015 року з 19.06.2015 року до 01.12.2017 року фактично становить 29 місяців, а проценти позивачем заявлені за 28 місяців.

Крім того, позивачем заявлені проценти за розписками від 01.05.2014 року - 7 800 доларів США та від 19.06.2015 року - 2 800 доларів США, що в загальній сумі становить 10 600 доларів США, в той час, як вимоги за процентами фактично заявлені позивачем та стягнуті судом у розмірі, що становить 11 600 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в районному суді, судові повістки, адресовані відповідачу були повернені до суду з позначкою про сплив терміну зберігання, що в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України не можна вважати належним повідомленням відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Одночасно не вбачається, що повернення судової кореспонденції відбулося саме у зв`язку з не проживанням відповідача за місцем реєстрації або у зв`язку з відмовою в отриманні судової кореспонденції за адресою реєстрації відповідача.

Також не вбачається про повідомлення судом відповідача у відповідності до ч. 9 ст. 128 ЦПК України (телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику).

При таких обставинах у суду першої інстанції не було формальних підстав для ухвалення заочного рішення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення.

Згідно зі статтею 31 ЦПК України 2004 року сторони мають рівні процесуальні права і обов`язки.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

Тобто йдеться про неповідомлення судом першої інстанції відповідача про розгляд справи і неприсутність останнього у зв`язку з цим в суді першої інстанції взагалі.

У справі, яка переглядається, не вбачається, що у заяві про перегляд заочного рішення та під час розгляду цієї заяви районним судом, відповідач, який був присутнім при цьому в судовому засіданні, обґрунтовував необхідність застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2

Зі змісту аудіо запису судового засідання від 07.11.2018 року, доданого до справи (а.с. 110) вбачається, що ОСОБА_1 не заперечував наявність заборгованості перед ОСОБА_2 у якого дійсно позичав грошові кошти, але був не згоден з нарахованими процентами, оскільки сплачував проценти позивачу, хоча й не брав у того розписок, так як був з ним у дружніх стосунках. При цьому ОСОБА_1 не заявив в суді першої інстанції про застосування позовної давності.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не знаходить підстав для вирішення заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_2 про стягнення позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримав вимогу про повернення позики не можуть бути взятими до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи і не підтверджені належними і допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позову ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 повернув йому 500 доларів США не можуть бути взятими до уваги, оскільки такі доводи не узгоджуються з поясненнями самого ОСОБА_1 , які він надавав в судовому засіданні при розгляді його заяви про перегляд заочного рішення. Крім того намагання кредитора врахувати платіж, який боржником насправді не здійснювався мали б принципове значення для вирішення питання про переривання позовної давності у разі її пропуску кредитором. Проте в даній справі така позовна давність апеляційним судом не застосовується відповідно до наведених в цій постанові обгрунтувань.

Доводи апеляційної скарги про невизначеність валюти нарахування процентів за користування позикою є неспроможними, оскільки з розписок від 01.05.2014 року та від 19.06.2015 року чітко вбачається, що позика надавалась у доларах США і тому зазначення у розписках про нарахування процентів в умовних одиницях не спростовує смисловий зв`язок з валютою позики і є пов`язаним синонімічним виразом домовленості сторін про сплату процентів у доларах США.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні.

Ухвалюючи власне судове рішення, апеляційний суд виходить з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості заявлені в іноземній валюті - доларах США, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України і в такому випадку стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 761/12665/14-ц.

Судова колегія звертає увагу, що договорами позики від 01.05.2014 року та від 19.06.2015 року сторони передбачили виплату щомісячно 2% річних від суми позики. При цьому строк повернення позики визначений протягом одного місяця за вимогою. Оскільки відповідач отримав вимогу позивача про повернення позики за розписками від 01.05.2014 року та від 19.06.2015 року 16.05.2017 року, то строк повернення позики за розписками настав 16.06.2017 року.

Після спливу визначеного договором строку позичання грошових коштів чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 444/9519/12-ц.

Оскільки вимоги у відповідності до ст. 625 ЦК України не заявлені, а умовами договорів позики не передбачено нарахування процентів після закінчення строку позичання грошових коштів, вимоги про стягнення процентів передбачених договорами позики від 01.05.2014 року та від 19.06.2015 року після 16.06.2017 року задоволенню не підлягають.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основна сума боргу за позикою від 01.05.2014 року в сумі 10 000 доларів США та проценти за користування позикою за період з 01.07.2014 року до 16.06.2017 року в сумі 7100 доларів США (35,5 місяців*200 доларів США), а також основна сума боргу за позикою від 19.06.2015 року в сумі 5 000 доларів США та проценти за користування позикою за період з 19.06.2015 року до 16.06.2017 року в сумі 2400 доларів США (24 місяці* 100 доларів США). а всього на загальну суму 24 500 доларів США. В решті вимог слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням ухвалення апеляційним судом нового судового рішення, яким у позові задоволено частково - в сумі 24 500 доларів США, що становить 94% від заявленого розміру стягнення - 26 100 доларів США, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позову до суду пропорційно сумі задоволених вимог - 6857 грн. (94% * 7295 грн.).

Крім того з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 6% від судового збору - 10 942,42 грн. сплаченого апелянтом за подання апеляційної скарги, що становить 657 грн. (6% * 10942).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року - змінити.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) заборгованість станом на 01.12.2017 року:

- за розпискою від 01.05.2014 року в сумі 10 000 доларів США, за процентами за користування позикою за період з 01.07.2014 року до 16.06.2017 року в сумі 7 100 доларів США;

- за розпискою від 19.06.2015 року в сумі 5 000 доларів США, за процентами за користування позикою за період з 19.06.2015 року до 16.06.2017 року в сумі 2 400 доларів США,

а всього стягнути заборгованість на загальну суму 24 500 доларів США.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позову до суду в сумі 6 857 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 657 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.06.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова