Провадження № 22-ц/4808/728/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника позивача Борсука Д.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати та моральної шкоди, з апеляційною скаргою директора Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2019 року, постановленого суддею Антоняком Т.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У липні 2018 року позивач звернулася до суду із даним позовом та після зменшення позовних вимог просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням за період з 27 червня 2018 року по 26 жовтня 2018 року в сумі 35 467, 46 гривень та моральну шкоду за порушення законодавства про працю в сумі 20 000 гривень.

Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що працювала у Львівському казенному експериментальному підприємстві засобів пересування і протезування на посаді бухгалтера Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху. З 27 червня 2018 року була звільнена з роботи. За період роботи сумлінно виконувала свої обов`язки на посаді бухгалтера, проте в порушення вимог ст.47,116 КЗпП України відповідач не виплатив заробітну плату та компенсацію за період невикористаної відпустки.

Під час розгляду даної цивільної справи відповідачем 26 жовтня 2018 року виплаченою належну їй заробітну плату повністю та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати за січень та лютий 2018 року, а за березень, квітень, травень та червень 2018 року сума компенсації відповідачем нарахована та не оспорюється. Відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, тобто з 27 червня 2018 року по 26 жовтня 2018 року, оскільки ст. 117 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини підприємства належних їй сум в день звільнення, підприємство повинно сплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Крім цього, враховуючи положення ст.237-1 КЗпП, відповідач повинен відшкодувати завдану моральну шкоду за спричинені неправомірними діями моральні переживання, втрату душевного спокою, постійного перебування у роздратованому стані, відсутність засобів для забезпечення належного рівня життя сім`ї. Хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та сім`ю постійно тримали її у нервовій та психологічній напрузі, порушились нормальні життєві зв`язки з рідними та близькими, що спричинило значні моральні страждання. Внаслідок невиплати належної заробітної плати змушена була позичати кошти у знайомих з метою забезпечення сім`ї, оскільки на утриманні має двоє неповнолітних дітей .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням за період з 27 червня 2018 року по 26 жовтня 2018 року в сумі 35 467, 46 гривень та моральну шкоду у сумі 5000 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у разі невиплати з вини власника уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання позивача через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивач та її сім`я були позбавлені нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду директор Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування подав апеляційну скаргу, просить його змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 35 467, 46 гривень та скасувати рішення суду в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 гривень, ухвалити нове рішення, яким задовольнити стягнення середнього заробітку у розмірі 22 059, 03 гривень, а в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Зазначає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи та підлягає зміні в частині стягнення середнього заробітку та скасуванню в частині стягнення моральної шкоди.

Судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи. При розрахунку розміру середнього заробітку позивач невірно зазначила кількість робочих днів - 82, виходячи з п`ятиденного робочого тижня. Однак, згідно Наказу №158 від 28 вересня 2016 року «Про зміну режиму роботи підприємства», починаючи з 01 лютого 2017 року на Львівському КЕПЗПіП встановлено триденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа. З цим наказом позивач належним чином була ознайомлена, про що свідчить підпис у списку ознайомлених працівників. Тому відповідно до цього наказу, до 26 жовтня 2018 року кількість робочих днів становить не 82, як зазначила позивач, а 51 робочий день, зокрема: червень - 1 робочий день, липень - 14 робочих днів, серпень - 13 робочих днів, вересень - 12 робочих днів, жовтень - 11 робочих днів. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день виплати заборгованості по заробітній платі становить 432, 53*51 = 22 059, 03 гривень, а не 35 467, 46 гривень.

Крім цього, судом прийнято рішення про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень без детального обґрунтування мотивів такого висновку та документального підтвердження моральних страждань позивача. На доведення моральної шкоди позивачем не надано жодного документа, який міг би підтвердити погіршення стану здоров`я у зв`язку з перенесеними психічними стражданнями, відсутність вакансій за спеціальністю позивача чи наявність інших складнощів у її працевлаштуванні та організації життя, відсутність у сім`ї позивача інших осіб із самостійним заробітком при наявності неповнолітніх дітей на утриманні. Твердження позивача про те, що вона позичила кошти у своїх знайомих теж не підтверджено належним та допустимим доказом.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Позивач наголошує на тому, що дія наказу №158 від 28 вересня 2016 року про зміну режиму роботи підприємства поширювалася виключно на період 2017 року, а заборгованість по заробітній платі виникла з 2018 року, предметом розгляду справи в суді першої інстанції був період виплати заробітної плати з січня 2018 року до дати звільнення 27 червня 2018 року. Більше того, у п.3 наказу зазначено, що працівники охорони підприємства та протезно-ортопедичних цехів, працівником якого була вона, залишається попередній режим роботи: повний робочий тиждень. Наказ не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не стосується спірного періоду стягнення заборгованості по заробітній платі, більше того, відповідачем наказ №158 від 28 вересня 2016 року не був поданий у суді першої інстанції, також не зазначено, з яких об`єктивних причин вказаний наказ не був поданий в якості доказу у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала бухгалтером Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування та протезування, і наказом №54 від 27 червня 2018 року з цього дня була звільнена з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін з виплатою компенсації за 69 днів невикористаної відпустки (а.с.5).

Згідно розрахункових листків за січень-червень 2018 року позивачу було нараховано заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 54 441,44 гривень (а.с.6-8).

Вказана сума позивачу не була виплачена у день звільнення з роботи.

Згідно довідки виданої відповідачем заробітна плата за січень в сумі 8178, 16 гривень виплачена 06 липня 2018 року, за лютий в сумі 9950, 01 гривень виплачена 27 липня 2018 року. Заборгованість перед працівником по заробітній платі станом на 22 серпня 2018 року становила 44 641, 72 гривень (а.с. 20).

Також підтверджено іншою довідкою, виданою відповідачем, що позивачу була виплачена компенсація за порушення строків виплати зарплати, за січень нарахована в сумі 228, 99 гривень, до виплати - 182, 05 гривень, за лютий нарахована в сумі 189, 05 гривень і виплачена 30 серпня 2018 року в сумі 150,29 гривень, за березень - 141,94 гривень, за квітень - 81, 61 гривень, травень - 83, 45 гривень, червень - 283, 68 гривень в сумі 590, 68 гривень нараховано в грудні, до виплати підлягає 469, 59 гривень (а.с. 35).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника позивача, який вимоги скарги заперечив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом спору у даній справі є невиплата середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням та стягнення моральної шкоди за порушення законодавства про працю.

Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Нарахування та виплата середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні здійснюється на підставі ст. 117 КЗпП України.

За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Виходячи з того, що ст.117 КЗпП України встановлено обов`язок відповідача виплатити позивачу в разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, врахувавши те, що розрахунок по заробітній платі з позивачем був проведений лише 06 та 27 липня 2018 року за січень в сумі 8178, 16 гривень та лютий в сумі 9950,01 відповідно.

Відповідачем у довідці про доходи зазначено, що заборгованість перед працівником ОСОБА_1 по заробітній платі станом на 22 серпня 2018 року та 05 жовтня 2018 року становить 44 641, 72 гривень (а.с. 20).

Відповідач не оспорює періоди затримки виплати заборгованої заробітної плати щомісячно, які відображені позивачем у заяві про зменшення позовних вимог від 01 лютого 2019 року, у тому числі і остаточно за жовтень 2018 року ( а. с.43).

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що позивач невірно зазначила кількість робочих днів затримки виплати зарплати 82 дні, оскільки згідно наказу № 158 від 28 вересня 2016 року «Про зміну режиму роботи підприємства», починаючи з 01 лютого 2017 року на Львівському КЕПЗПіП встановлено триденний робочий тиждень, а тому кількість днів затримки розрахунку становить не 82 дні, а 51 день, а розмір середнього заробітку за затримку розрахунку не 35 467,46 гривень, а 22 059, 03 гривень спростовуються наступним.

Згідно ст. 50, 52 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51).

Згідно наказу Львівського КЕПЗПіП № 158 від 28 вересня 2016 року колектив підприємства було переведено з 03 січня 2017 року по 31 січня 2017 року на дводенний робочий тиждень, а з 01 лютого 2017 року на триденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа (а.с.59).

Наказ було видано у зв`язку з виконанням договорів за 2016 рік, на період до заключення договорів на реалізацію та випуск продукції на 2017 рік.

Згідно п.3 наказу залишено попередній режим роботи (повний 8 годинний) робочий день та повний (5-денний робочий тиждень) для визначених працівників, в тому числі: працівників протезно-ортопедичних цехів (а.с. 59).

Наведене підтверджується розрахунковими листками, виданими Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування та протезування за січень-червень 2018 року, де зазначено кількість робочих днів для позивача згідно п`ятиденного робочого тижня і за кожен місяць заробітна плата позивачу нараховувалась за 20 або 21 відпрацьований робочий день місяця.

Крім того, у довідці про доходи, виданої відповідачем ОСОБА_1 , зазначено, що вона працює на 1.00 ставки (а.с. 8), а отже, є доведеним, що скорочення робочого часу на позивача не поширювалося.

Доводи апелянта про безпідставність стягнення 5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, оскільки на підтвердження такої позивач не подав доказів погіршення стану здоров`я у зв`язку з перенесеними стражданнями, доказів наявності труднощів у працевлаштуванні та організації життя, відсутності у його сім`ї інших осіб із самостійним заробітком та доказів позики грошей, також не приймаються до уваги, з огляду на наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Позивачем повністю доведений факт спричинення моральної шкоди внаслідок перенесення страждань через порушення її законних прав відповідачем, і суд з урахуванням характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті правильно задовольнив вимоги у цій частині.

Оскільки затримка виплати заробітної плати позивачу є порушенням ст. 43 Конституції України, відповідно до якої право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, а також враховуючи, що невиплата зарплати є втручанням у право на майно, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу директора Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 11 червня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта