Справа № 525/633/19
Провадження № 2/525/217/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.06.2019 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., при секретарі Гавриш О.В., розглянувши на підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі - продажу, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_1 вбачається, що 24 листопада 1998 року між ним та ОСОБА_2 було укладеного договір №191-Н купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями, який на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» був зареєстрований Полтавської універсальною аграрно промисловою біржею м. Полтава АДРЕСА_1 2. Відповідно до даного договору ОСОБА_2 продав позивачу ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 та складається з: житлового будинку (літ. А-1), сарай (літ. Б), сарай (літ. В), сарай (літ. Д), сарай (літ. Е), сарай (літ. - Ж), гараж (літ. З), погріб (літ. Г), колодязь № 1, огорожі № 2, № 3, водопровідного крану №4, який належав ОСОБА_2 на праві власності відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ААЕ № 742040 виданого Великобагачанською державною нотаріальною конторою 18.03.1997 року та зареєстрованого в Полтавському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 4 за реєстровим номером 686 від 04.11.1998 року. Продаж житлового будинку складав 6000 грн.

Договір купівлі продажу за № 191-Н від 24.11.1998 року на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 зареєстрований позивачем ОСОБА_1 в лютому місяці 2004 року в Полтавському бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 686. Правочин обома сторонами повністю виконаний, відповідачем ОСОБА_2 було звільнено житловий будинок з господарськими будівлями, передані ключі, він знявся з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Позивач ОСОБА_1 , як вказує у позові, використовує житловий будинок з господарськими будівлями для постійного проживання, регулярно оплачує комунальні платежі та утримує в належному санітарно технічному стані. На час укладення договору в листопаді 1998 року ні позивач, ні відповідач не знали, що правочин у відповідності до ст. 47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст.15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають.

При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволеній чинним законодавством України в 1998 році.

Маючи намір продати житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 , позивач звернувся в Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» для виготовлення технічного паспорта, який було виготовлено 11 квітня 2019 року. Однак, через протиріччя правових норм, діючих на час укладення правочинів в 1998 році, і в відмові компетентними органами і нотаріусами визнавати на даний час правочини дійсними, законними і виконаними, позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою, про захист своїх прав.

Оскільки правова проблема з реалізацією прав власника виникла в 2019 році та на думку позивача повинна бути розглянута на підставі діючих в 2019 році Законів України. У відповідності до діючого на даний час законодавства, а саме до ст. 204 ЦК України «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним».

Позивач вказує, що він повністю виконав всі умови укладеного з іншою стороною продавцем договору, сплатив продавцю обумовлену договором вартість житлового будинку з господарськими будівлями, прийняв його у свою власність, володів ним і володіє по сьогоднішній час. Позивач виконав всі умови укладеної угоди і продавець будинку сам передав його у власність позивача. Також при укладенні договору сторонами була досягнута домовленість по всіх істотних умовах договору. Після укладення даного договору позивачем ОСОБА_1 на його ім`я була проведена державна реєстрація житлового будинку з господарськими будівлями Полтавською універсальною аграрно промисловою біржею м. Полтава, АДРЕСА_3 Шведська АДРЕСА_4 2. На сьогодні позивач не має змоги розпорядитися власністю, оскільки коли останній звернувся до реєстратора з проханням провести державну реєстрацію на його ім`я, то йому повідомили, що договір не є дійсним. Виконавши всі вимоги при купівлі продажу вищезазначеного житлового будинку, уклавши договір на біржі, що дозволялося в правовому полі на момент вчинення і він не може розпоряджатися ним на власний розсуд, тому змушений звернутися до суду з даним позовом (а.с.а.с.2-5).

Ухвалою суду від 30.05.2019 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та підготовче засідання призначено на 19.06.2019 року (а.с.25).

В підготовче засідання представник позивача за довіреністю Ксьонзенко Т.М. подала письмову заяву про підтримання заявлених позовних вимог та про розгляд справи у відсутність позивача ОСОБА_1 на підставі наявних у справі доказів. Також нею додано до справи ряд документів, які приєднуються до матеріалів справи.

До проведення підготовчого судового засідання у справі від відповідача у справі ОСОБА_2 до суду надійшов лист від 10.06.2019 року про те, що даний відповідач визнає заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_1 і просить провести відповідне засідання у його відсутність (а.с.30). Інші учасники сповіщені належним чином про день і час розгляду справу, позивач не направляв до суду заяву про відмову від позову. У зв`язку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 цієї статті, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу.

За нормою ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідач у справі має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу (п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу дійсним підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії», № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п.35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_2 складається в цілому відповідно до технічного паспорта з житлового будинку (літ. А-1), сарай (літ. Б), сарай (літ. В), погріб вхідний (літ. Г), сарай (літ. Д), сарай (літ. Е), сарай (літ. - Ж), гараж (літ. З), вбиральня (літ. К), 1/2 колодязь питний № 1, огорожі № 5 (а.с.а.с.6-10).

Житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі продажу № 191-Н, який був складений 24.11.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений на Полтавській Універсальній аграрно промисловій біржі (м. Полтава вул. Шведська, 2) (а.с.а.с.11-12). Згідно умов цього договору, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями за ціною 6000 грн., які сплатив продавцю. Вбачається, що нотаріально вищезазначений договір не посвідчувався, оскільки на час укладення даного договору відповідно до Закону України «Про товарну біржу» договір укладений на товарні біржі не підлягав нотаріальному посвідченню.

Відповідно до картки реєстраційної угоди на ПУАПБ № 191-Н від 24.11.1998 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заключили між собою на Полтавській універсальній аграрно промисловій біржі угоду по купівлі продажу нерухомості житлового будинку з господарськими будівлями, сума угоди 6000 грн. (а.с.12).

Згідно реєстраційного посвідчення Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_2 в цілому зареєстрований за ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 24.11.1998 року (а.с.44).

Відповідно до Звіту про вартість майна № 158 вбачається, що замовником є позивач ОСОБА_1 , який замовив оцінку садибного (індивідуального) житлового будинку, загальною площею 69.7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , ринкова вартість приміщення 74400 грн. (а.с.13,49-66).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0982 га, що розташована по АДРЕСА_2 та призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.48).

З сукупності наявних матеріалів справи вбачається, що позивач у справі повністю виконав всі умови укладеного договору з іншою стороною (продавцем), сплатив продавцю обумовлену договором вартість житлового будинку з господарськими будівлями, прийняв його у свою власність, володів ним і володіє по теперішній час; також при укладенні договору сторонами була досягнута домовленість по всіх істотних умовах договору. Проте, згідно норм діючого в даний час ЦК України, посвідчення договору купівлі-продажу між фізичними особами повинно бути здійснено нотаріально. В даному конкретному випадку в даний час посвідчити вищевказаний договір нотаріально не можливо, оскільки умови вищевказаного договору вже є виконаними у повному обсязі.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованого 19.06.2019 року вбачається, що відомості відносно права власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 та відносно права власності на ОСОБА_2 у реєстрах відсутні (а.с.а.с.32-33).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК).

Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу.

Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

На підставі 2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року) суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною.

Враховуючи, що правовідносини у справі виникли до 01.01.2004 року (день набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, в якому норми ст.220 ЦК України не можуть застосовуватись до виниклих правовідносин), тому згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень нового Цивільного кодексу України, вони повинні регламентуватись Цивільним Кодексом України (в редакції 1963 року).

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, зокрема, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Отже, виходячи з вищевикладеного, з урахуванням по суті визнання відповідачем заявленого позову, з огляду на практику ВСУ та ЄСПЛ щодо захисту права приватної власності та законне сподівання особи на належне володіння своєю власністю, є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі продажу в межах заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41,55 Конституції України, ст.ст.15,16,321,328, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.4,11,12,13,49,76-80,81,83,197,200,206,247,259,263-265,272-273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі - продажу - задовольнити.

Визнати дійсним договір № 191-Н купівлі продажу, укладений 24.11.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Полтавській універсальній аграрно-промисловій біржі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та складається в цілому відповідно до технічного паспорта з житлового будинку (літ. А-1), сарай (літ. Б), сарай (літ. В), погріб вхідний (літ. Г), сарай (літ. Д), сарай (літ. Е), сарай (літ. - Ж), гараж (літ. З), вбиральня (літ. К), 1/2 колодязь питний № 1, огорожі № 5.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

На виконання п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін: позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; відповідач ОСОБА_2 , місце проживання с АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків суду не відомий.

Суддя В.В. Хоролець