Справа 206/880/19
Провадження 2/206/517/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року в залі суду в м. Дніпрі Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участі представника позивача ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у лютому 2019р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 (а.с.2-4).

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу серія АВО №482551 від 25 листопада 2000 року. На даний час окрім нього в зазначеній квартирі зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 . На протязі шлюбу їх відносини з відповідачем поступово погіршувались, восени 2017 року вона добровільно зібрала своє речі та виїхала з квартири. Шлюб між ними розірвано Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року по справі 206/1763/18. Таким чином відповідач вже більше 1 (одного) року не проживає в зазначеній квартирі, що підтверджується Актом про відсутність особи за місцем реєстрації від 31 жовтня 2018 року, складеного у присутності представників суміжних квартир. Фактичне місце проживання відповідача йому не відомо. Відповідач на користування житловою площею не претендувала, вселятися не намагалась, перешкод в користуванні житловою площею їй не чинилося. Але станом на сьогодні відповідач залишається зареєстрованою за адресою: квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 9631 від «22» листопада 2018 року. В добровільному порядку відповідач не бажає подати заяву про зняття її з реєстраційного обліку, чим перешкоджає йому в користуванні належним майном. До того ж відповідач не сплачує за комунальні послуги, чим завдає йому майнових незручності.

Відповідач відзив на позовну заяву не подала, подала заяву , в якій проти задоволення позову заперечує.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Грищенко І.В. наполягала на задоволенні позову з підстав викладених у ньому.

Відповідач не використала своє право бути присутньою у судовому засіданні, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду даної справи згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України (ст. 128 ЦПК України).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

07 березня 2019 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження (а.с.17).

27 березня 2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява з проханням проводити підготовче судове засідання за її відсутності, позовні вимоги не визнає, вважає квартиру спільною сумісною власністю. Зазначила, що в квартирі не проживає з поважних причин і менше одного року (а.с.19).

27 березня 2019 року відповідачем подано клопотання про зупинення провадження до розгляду справи № 206/2679/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна (а.с.22-24).

29 травня 2019 року подовжено строк підготовчого судового засідання (а.с.54).

03 червня 2019 року ухвалою судді закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.58).

10 червня 2019 року ухвалою судді у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням відмовлено (а.с.62).

10 червня 2019 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом, заслухано представника позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 листопада 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Костенко Л.В., зареєстровано в реєстрі № 5774 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.11.2018р. (а.с.6, 7-9).

Відповідно до копії акту від 31.10.2018 року складеного сусідами позивача та засвідчено підписи КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає понад семи місяців , при огляді квартири її особистих речей не виявлено (а.с.10).

З довідки № 9631 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб від 22.11.2018р. за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: власник ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 (а.с.11).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 29.12.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 ), та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрованою за адресою АДРЕСА_2 ), зареєстрований в Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 27 листопада 2010 року зроблено відповідний актовий запис за №449 розірвано (а.с.12).

15.05.2018р. ОСОБА_2 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна (а.с.25-38).

24 травня 2018 року ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Румянцевим ОСОБА_4 .П. відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна (а.с.39-40).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції Українивизначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК Українипередбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Отже, в супереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад один рік та без поважних причин.

З акту наданого позивачем на підтвердження не проживання відповідача у квартири видно, що відповідач не проживає лише сім місяців.

Крім цього з матеріалами справи підтверджується, що між сторонами виник спір щодо спірної квартири та розглядається цивільна справа. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду у листопаді 2018 року.

Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є наявність спору та неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого відповідач була позбавлена можливості вільно та безперешкодно користуватись квартирою.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-13, 141, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 червня 2019 року.

Суддя А.О. Сухоруков