ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3107/19 Справа № 205/8152/15 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

12 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 29 липня 2009 року між нею та відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за яким відповідач отримала 15000,00 доларів США, що складало 115350,00 грн. Відповідач в обумовлені строки суму позики в повному обсязі не повернула. Позивач просила стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 257837,00 грн., що складає 11822,00 доларів США; стягнути з відповідача судовий збір у сумі 2578,38 грн. (а.с.1-3).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29.07.2009 року у розмірі 76981,62 грн.; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 769,81 грн. (а.с.74-77).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового - про відмову в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.81-84).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали від 13 грудня 2016 року про виправлення описки, рішення суду першої інстанції в частині розміру грошової суми, стягнутої з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 змінено: збільшено суму з 76981,62 грн. до 255387,52 грн. та в частині розміру судового збору, стягнутого з відповідача на користь ОСОБА_2 , змінено: збільшено з 769,81 грн. до 2553,87 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін (а.с.130-133, 146-147).

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.184-187).

Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи питання на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що в апеляційній скаргі, ОСОБА_5 просила врахувати сплату нею боргу у доларах США та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Позивач в запереченнях на апеляційну скаргу зазначила, що вона згодна з рішенням суду першої інстанції і просила апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити. Проте, апеляційний суд змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу з позичальника ОСОБА_4 , вийшов за межі апеляційної скарги. Апеляційний суд, відхиляючи доводи відповідача щодо зменшення суми заборгованості, збільшив розмір стягнутих судом першої інстанції грошових коштів та не звернув уваги, що такі доводи відповідач не заявляла. Крім того, задовольняючи позовні вимоги частково, апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 214, ч. 2 ст. 315 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами), не дав належної правової оцінки доводам відповідача про відсутність заборгованості, у тому числі в частині сплати 6500 доларів США на виконання вимог договору позики та не навів вмотивованих обґрунтувань на їх спростування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, з урахуванням постанови Верховного Суду колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2009 року між позикодавцем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_6 (прізвище змінено на « ОСОБА_7 » - у зв`язку з укладенням шлюбу, згідно свідоцтва про шлюб від 15.11.2013 року (а.с. 42) у письмовій нотаріальній формі укладено договір позики.

Відповідно до п.1 умов договору позики від 29.07.2009 року, ОСОБА_8 позичила у ОСОБА_2 . 115350,00 грн., що на момент укладення цієї угоди за офіційним курсом Національного Банку України еквівалентно 15000,00 доларів США.

У пункті 1 договору позики зазначено також, що зазначену суму відповідач отримала повністю до підписання цього договору.

Згідно пункту 3 договору, повне повернення вказаної грошової суми має бути вчинено до 07.09.2014 року. Кожна сума, що сплачується відповідачкою в національній валюті, має бути прив`язана до еквіваленту суми в доларах США за курсом НБУ на день платежу. Повна сума, яка підлягає поверненню за цим договором, має бути рівна еквіваленту 15000,0 доларів США. Повернення кожної з вказаних часток позики має бути підтверджено розпискою написаною власноруч позивачкою, яка передається відповідачці та відповідною відміткою на договорі позики, зробленою ОСОБА_2 .

Факт укладення договору та його особистого підписання сторонами визнано сторонами.

Відповідачкою умови вказаного договору виконані частково; за домовленістю сторін про повернення відповідачкою грошових коштів позивачці відповідні розписки не складались, але здійснювались відмітки за зворотному боці оригіналу договору позики. Дані факти визнано представниками сторін у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Позивачкою отримано від відповідачки на погашення боргу наступні грошові суми:

- 04.10.2009 повернуто 294,00 долара США, що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 2354,64 грн. (294,00 долара США х 8,009);

- 27.10.2009 повернуто 244,00 долара США, що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 1951,70 грн. (244,00 долара США х 7,9988);

- 07.12.2009 повернуто дві суми по 150,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 2395,20 грн. (150,00 доларів США х 7,984 х 2);

- 30.03.2010 повернуто 250,00 доларів США, що станом на 30.03.2010 за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 1981,25 грн. (250,00 доларів США х 7,925);

- 27.04.2010 повернуто 200,00 доларів США, що станом на 27.04.2010 за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 1585,22 грн. (200,00 доларів США х 7,9261);

- 20.05.2010 повернуто 250,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 1981,42 грн. (250,00 доларів США х 7,9257);

- 14.07.2010 повернуто 250,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 1975,55 грн. (250,00 доларів США х 7,9022);

- 01.08.2010 повернуто 170,00 доларів США, що станом за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 1341,84 грн. (170,00 доларів США х 7,8932);

- 06.09.2010 повернуто 200,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 1581,64 грн. (200,00 доларів США х 7,9082);

- 06.11.2010 повернуто 750,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 5939,92 грн. (750,00 доларів США х 7,9199);

- 12.09.2014 повернуто в національній валюті 6500,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 501,93 доларів США (6500,00 грн. : 12,95);

- 06.06.2015 повернуто в національній валюті 7500,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 356,90 доларів США (7500,00 грн. : 21,0137).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існують договірні правовідносини, доказом яких є нотаріально посвідчений договір позики. Оскільки відповідач у добровільному порядку не повертає в повному обсязі отримані від позивача кошти, позивач має право на повернення коштів відповідно до ст. 1049 ЦК України у строк та в порядку, що передбачені договором. Визначаючи суму в розмірі 76981 грн., суд першої інстанції виходив із того, що згідно договору позики від 29.07.2009, ОСОБА_6 позичила у ОСОБА_2 115350,00 грн., грошові кошти підлягають стягненню саме у гривнях. Тому, 23088,38 грн. + 15280,00 грн. = 38368,38 грн. загальна сума, яка була повернута відповідачем в рахунок виконання боргового зобов`язання за договором позики від 29.07.2009. Отже, залишок у сумі 76981 грн. 62 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (115350,00 грн. - 38368,38 грн. = 76981, 62 грн.).

Позивач з апеляційною скаргою не зверталася, в запереченнях на апеляційну скаргу погодилася з висновком суду першої інстанції.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки, згідно договору позики від 29.07.2009, ОСОБА_6 позичила у ОСОБА_2 115350,00 грн., грошові кошти підлягають стягненню саме у гривнях. Відповідач у добровільному порядку не повертає в повному обсязі отримані від позивача кошти, а тому позивач має право на повернення коштів відповідно до ст. 1049 ЦК України у строк та в порядку, що передбачені договором.

Проте, судом першої інстанції було помилково зазначено, що 28.09.2011 року позивачці повернуто 1280 грн. Згідно звукозапису судового засідання суду першої інстанції від 18.05.2016 року, позивач конкретизувала, що зазначена сума була їй передана відповідачкою саме в доларах США; даний факт також не заперечувала і представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 23.11.2016 року, що також підтверджується звукозаписом зазначеного судового засідання. Враховуючи особисті пояснення позивачки, колегія дійшла висновку про доведеність факту отримання позивачкою 28.09.2011 року, в порядку погашення заборгованості, 1280,0 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на час повернення складало 10206,21 грн. (1280,0 доларів США х 7,9736).

З урахуванням зазначеного сума, яка підлягає стягненню на корить позивача підлягає зменшенню з 76981,62 грн. до 68055,41 грн.

Посилання апелянта на те, що 04.10.2009 року та 27.10.2009 року нею були повернуті грошові суми у іншому розмірі, 12.09.2014 року позивачці була передана заборгованість у сумі 6500,00 доларів США, а не гривень - є недоведеними, відповідні докази на підтвердження такої позиції суду не представлені, ні при розгляді справи в суді першої інстанції ні при перегляді справи судом апеляційної інстанції.

В договорі позики, наданої до позовної заяви, позивачем зазначено суму 6500 грн. і 7500 грн., однак закреслено підпис та зазначено: "недійсний підпис, гривні написані не нею" (а.с.6). В договорі позики на а.с. 68 зазначено 6500 є підпис позивача та відсутня валюта, сума в розмірі 7500 відсутня.

Апелянт не надала суду оригінал договору, не заявила клопотання про витребування договору у позивача, а відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині суми, яка підлягає стягненню.

Відповідно до ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки сума стягнення підлягає зменшенню, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити суму стягнення судового збору з 769,81 грн. до 680, 55грн.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року в частині розміру грошової суми, стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - змінити, зменшивши її з 76981,62 грн. до 68055,41 грн. та в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - змінити, зменшивши його з 769,81 грн. до 680, 55грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: