Житомирський апеляційний суд
Справа №289/694/18 Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 23 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Коломієць О.С.,

з участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №289/694/18 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вишевичі» про дострокове розірвання договорів оренди земельних ділянок, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Вишевичі» на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Невмержицького І.М. у м. Радомишлі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, у якому просила розірвати договори оренди земельних ділянок, укладених між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Вишевичі». Позовні вимоги мотивувала тим, що позивач є власником земельних ділянок площею 0,7828 га та 3,0926 га, які розташовані на території Вишевицької сільської ради Радомишльського району Житомирської області, цільове призначення - для ведення селянського господарства. 19 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Вишевичі» було укладено договори оренди земельних ділянок строком на 10 років, площею 3,0926 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та площею 0,7828 га кадастровий номер НОМЕР_2 . Зазначала, що з дня укладення договорів вона жодного разу не отримувала орендну плату, що є істотним порушенням умов договорів, а відтак і підставою для їх розірвання.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 квітня 2018 року позов задоволено. Розірвано договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,0926 га з кадастровим номером НОМЕР_1 від 11.05.2015, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Вишевичі». Розірвано договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,7828 га з кадастровим номером НОМЕР_2 від 11.05.2015, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Вишевичі». Стягнуто із ТОВ «Вишевичі» на користь ОСОБА_1 1409 грн 60 коп. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Вишевичі» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та закрити провадження у даній справі. Товариство зазначає, що судом порушені правила юрисдикції загальних судів. Так, на момент подання позову та відкриття провадження у даній справі відносно ТОВ «Вишевичі» було порушено провадження про його банкрутство господарським судом Житомирської області. Відповідно ця справа не могла бути розглянута Радомишльським районним судом Житомирської області в порядку цивільного судочинства, оскільки такий спір повинен розглядатися господарським судом, в межах справи про банкрутство відповідача. Орендуючи земельні ділянки, відповідач має можливість здійснювати господарську діяльність, отримувати прибуток та направляти отримані грошові кошти на погашення грошових вимог кредиторів боржника. Разом з тим з винесенням ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство пов`язуються певні правові наслідки. Зокрема, вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів; розгляд вимог конкурсних, забезпечених і поточних кредиторів та вирішення майнових спорів здійснюється в порядку, передбаченому Законом; арешт майна боржника чи інші обмеження щодо розпорядження майном боржника можуть застосовуватися виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство. Отже, установлення юрисдикційності всіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може реалізувати своєчасно свої права і отримати задоволення своїх вимог. Також, справу було розглянуто за відсутності відповідача, якого не було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, що є безумовною підставою для скасування судового рішення згідно із п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Представник позивача - ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що спір між сторонами виник з приводу припинення договірних зобов`язань, будь - які майнові вимоги до ТОВ «Вишевичі» заявлені не були, а тому положення ч.4 ст.10 Закону України « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не можна застосовувати до даного спору, так як, вказана стаття містить вичерпний перелік спорів, що підсудні господарському суду. Таким чином, відповідач помиляється, щодо правової природи предмету спору у розумінні частини 4 ст.10 вищевказаного Закону, та яким чином вирішення цього спору в порядку позовного провадження вплине на здійснення щодо Товариства процедури банкрутства, на формування обсягу майнових активів відповідача як боржника, за рахунок яких буде можливим задоволення вимог кредитора, яким чином орендні правовідносини між сторонами даного спору впливають на права та законні інтереси кредиторів відповідача у справі про банкрутство.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок площею 3,0926 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та площею 0,7828 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення селянського господарства, що розташовані на території Вишевицької сільської ради Радомишльського району Житомирської області.

З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Вишевичі» було укладено договори оренди вищевказаних земельних ділянок строком на 10 років.

На виконання зобов`язань, визначених у пункті 20 договору ОСОБА_1 передала ТОВ "Вишевичі» в строкове платне користування на 10 років належні їй земельні ділянки.

Згідно пунктів 9 та 11 Договорів орендна плата становить 3% від нормальної грошової оцінки земельної ділянки, і вноситься як в грошовій так і в натуральній формі. Орендна плата вноситься не пізніше 31 грудня кожного орендованого року. Обчислення розміру орендної плати за оренду земельної ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексу інфляції.

У разі невнесення орендної плати або внесення у неповному розмірі у строки, визначені договором оренди, справляється пеня у розмірі 0,2% несплаченої суми за кожен день прострочення платежу але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 29 договорів оренди землі передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати, а пункт 39 надає право припинити дію договору шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.

Згідно із ст.2 Закону України "Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також Договором оренди землі.

Відповідно до ст.792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки, наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Положеннями ст.1 Закону України "Про оренду землі", ч. 1 ст. 93 ЗК України визначено, що оренда землі та право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та іншої видів діяльності.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст.32 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути достроково розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Законодавець в п. «в» ч.1 ст.96 ЗК України встановив обов`язок орендаря своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Згідно ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно ст.15 Закону України "Про оренду землі" орендна плата є істотною умовою договору оренди землі.

Оскільки з часу укладення договорів оренди земельних ділянок відповідач жодного разу не виконав свого обов`язку щодо виплати ОСОБА_1 орендної плати, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову та розірвання даних договорів оренди внаслідок невиконання відповідачем істотних умов договорів щодо сплати орендної плати.

Доводи апеляційної скарги висновків суду у вказаній частині не спростовують, оскільки ТОВ «Вишевичі» не надало жодного доказу на підтвердження сплати ОСОБА_1 орендної плати за увесь час дії договорів оренди земельних ділянок.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то суд приходить до таких висновків.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, передбаченими у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того самого предмета, але судами у різних юрисдикціях.

19 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (за винятком окремих його положень) (далі - Закон № 4212-VI), яким останній викладено в новій редакції.

У пункті 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

05 грудня 2017 року відкрито провадження у цій справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Вишевичі» про дострокове розірвання договору оренди землі.

При цьому 06 березня 2017 року Господарський суд Житомирської області порушив провадження у справі про банкрутство ТОВ «Вишевичі».

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів передбачені Законом № 2343-XII.

Частиною четвертою статті 10 Закону № 2343-XII визначено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Указана норма кореспондується з положеннями пункту 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яким визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Такі майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, встановлених Законом № 2343-XII, у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ.

Із винесенням ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство пов`язуються певні правові наслідки, зокрема: вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів; розгляд вимог конкурсних, забезпечених і поточних кредиторів та вирішення майнових спорів здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 2343-XII; арешт майна боржника чи інші обмеження щодо розпорядження майном боржника можуть застосовуватися виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

Стаття 23 Закону № 2343-XII встановлює порядок виявлення кредиторів. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство, тобто першим днем перебігу цього строку є день, наступний за днем офіційного оприлюднення такого оголошення.

Після офіційного оприлюднення ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство всі кредитори мають право подавати заяви з грошовими вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, в порядку статті 23 Закону № 2343-XII незалежно від настання строку виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 19 Закону № 2343-XII на ці вимоги поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Отже, визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №289/2217/17.

Між тим ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ТОВ «Вишевичі» про дострокове розірвання договору оренди. При цьому жодних позовних вимог майнового характеру, тобто таких вимог, які підлягають вартісній оцінці, до відповідача не заявлялося.

В матеріалах справи відсутні будь які відомості та судами не встановлено, що на спірній земельній ділянці знаходиться будь-яке майно ТОВ «Вишевичі», яке можна було би вважати активом боржника, що в подальшому може бути направлений на погашення грошових вимог кредиторів боржника.

Таким чином, позовні вимоги до відповідача є немайновими, а спір не стосується питання щодо формування активу боржника, а тому не є пов`язаним із здійсненням провадження у справі про банкрутство ТОВ «Вишевичі», а отже підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене, посилання відповідача на порушення судом першої інстанції правил юрисдикції загальних судів, а відтак і наявність підстав для закриття провадження у даній справі, є необґрунтованими.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке згідно приписів п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, і законодавець не пов`язує настання таких наслідків із неправильним вирішенням справи.

Так, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ТОВ "Вишевичі» про час і місце судового засідання відповідно до вимог ст.ст.128, 130 ЦПК України, тому суд першої інстанції порушив права відповідача та не створив рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду і до реалізації та захисту їх прав, що є частиною гарантій справедливого правосуддя.

Оскільки наслідки порушення вказаних норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення, незважаючи на те, що спір з правової точки зору судом першої інстанції вирішено правильно, тому апеляційна скарга ТОВ «Вишевичі» підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України із відповідача ТОВ «Вишевичі» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовій збір, сплачений останньою при зверненні до суду.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вишевичі» задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 квітня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Розірвати договір оренди земельної ділянки, загальною площею 3,0926 га з кадастровим номером НОМЕР_1 від 19.02.2015, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Вишевичі».

Розірвати договір оренди земельної ділянки, загальною площею 0,7828 га з кадастровим номером НОМЕР_2 від 19.02.2015, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Вишевичі».

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Вишевичі» на користь ОСОБА_1 1409 грн 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 13 червня 2019 року.

Головуючий

Судді