печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа Банк», про визнання недійсним договору кредиту, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору № 800002758 від 28 листопада 2007 року він отримав у закритого акціонерного товариства «Альфа Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» кредит в сумі 202 500 дол. США зі сплатою 13,25 % річних, строком до 28 листопада 2017 року та того ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за даним договором на підставі іпотечного договору передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вважає вказаний договори недійсними, оскільки не відповідає вимогам закону, так як при його укладенні сторонами не досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, договір містить положення з істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, містить несправедливі умови, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» та має місце нечесної підприємницької діяльності відповідача.

Будучи належним чином повідомлені сторони в судове засідання не з`явились, від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка мотивована його участю в іншому судовому засіданні в приміщенні Оболонського районного суду міста Києва, що знаходиться в годинній часовій віддаленості, а розгляд призначено з шестигодинною різницею, а тому не вбачаючи підстав для відкладення, з метою забезпечення розгляду справи в розумний строк, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних справі доказів, вивчивши та дослідивши, наявні у матеріалах справи докази, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 800002758 від 28 листопада 2007 року ОСОБА_1 отримав у закритого акціонерного товариства «Альфа Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» кредит в сумі 202 500 дол. США зі сплатою 13,25 % річних, строком до 28 листопада 2017 року.

Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, що передбачає ст. 629 ЦК України.

Факт отримання відповідачем грошових коштів у вищевказаній сумі стороною позивача не заперечується.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воля. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону, що діяла на час укладення договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими документами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведеної правової норми та ст. 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Отже, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності; по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту укладеного сторонами Кредитного договору вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було. Не містить він і будь-яких інших несправедливих умов.

За приписами ч. 2 ст. 11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Вказана інформація була доведена до відома позичальника ОСОБА_1 , що підтверджується змістом підписаного ним Кредитного договору, згідно з яким підписання даного Договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного договору позичальником отримано умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно п. 2 Кредитного договору банк надає позичальнику кредит для споживчих потребу у сумі 202 500,00 дол. США; кошти надаються строком по 28 листопада 2017 року; за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,25 % процентів річних.

Відповідно до пп. 2.9. кредитного договору платежі з повернення Кредиту та сплати процентів за користування ним, оплати вартості усіх супутніх послуг ті інших фінансових зобов`язань Позичальника здійснюються у сумах та в терміни, що передбачені Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком № 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною.

Позивач ознайомлений з графіком та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, про що свідчить його підпис.

Отже фактично графік платежів встановлений вказаними умовами договору і полягає у щомісячній сплаті позичальником однакової суми грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом.

Стосовно посилань позивача на не надання банком інформації щодо сукупної вартості кредиту, то пп. 2.10 підписаного позивачем договору передбачено, що детальний розпис сукупної вартості кредиту, з урахуванням реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, виду, предмету та вартості супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника визначені Додатком № 1 до цього Договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, чинних на час укладення оспорюваного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Укладеним сторонами Кредитним договором передбачені всі фінансові зобов`язання позичальника, тобто до відома позивача у необхідному обсязі була доведена передбачена законом інформація щодо умов кредитування.

Крім цього, відповідно до абз. 14 ч. 2 ст. 11 Закону у разі ненадання зазначеної у цій правовій нормі інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст. 15 і 23 цього Закону, а саме - відшкодування збитків та сплату штрафів. Тобто навіть у випадку ненадання споживачу необхідної інформації він має право на відшкодування завданих такою бездіяльністю збитків, однак закон не передбачає у такому випадку визнання кредитного договору недійсним.

Перед підписання кредитного договору позичальник міг безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування відповідача та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися банком, на офіційному сайті ЗАТ «Альфа-Банк», а також порівняти їх з кредитними продуктами інших банків. Вказану інформацію, яка є відкритою для ознайомлення, позивач міг отримати і у фінансового консультанта в будь-якому відділенні банку.

Головною умовою є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначений договір.

Позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо суми кредиту, строку, на який кредит одержано, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, щомісячної суми ануїтетного платежу та строку кредитування, про що свідчить її підпис на кожному аркуші оспорюваного договору.

Отже, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав договір та невід`ємні частини, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації.

На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину.

Договором про внесення змін і доповнень № 1 від 27 липня 2010 року до кредитного договору № 800002758 від 28 листопада 2007 року сторонами викладено пп. 2.2. Розділу 1, викладено Додаток № 1 до кредитного договору в новій редакції, а також внесено зміни до Розділу № 2 та викладено його в новій редакції.

Доводи сторони позивача щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довів наявність умов для визначення такого договору несправедливим, що є його процесуальним обов`язком.

За таких обставин вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з підстав порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають задоволенню, оскільки позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних у банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, переваг та недоліків запропонованих систем кредитування, вартості послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору.

При укладенні спірного договору позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, визначених договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивач суду не надав.

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте позивач таким правом споживача не скористався.

Таким чином, суд вважає, що дії позивача щодо оспорення договору кредиту через вісім років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, що передбачає ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

При застосування норм права до даних спірних правовідносин суд враховував правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 279/8811/15-ц та від 21 листопада 2018 року у справі № 266/29/15-ц.

Стосовно вимог позову щодо визнання недійсним іпотечного договору, слід зазначити, що такі задоволенню не підлягають, адже, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, що передбачає ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Також, посилання представника позивача у позові, що на підтвердження розмірів, що підлягають поверненню в порядку двосторонньої реституції, що є підставою для проведення судової економічної експертизи, з метою обчислення розмірів, що підлягають поверненню необхідні спеціальні знання в галузі економіки безумовно заслуговують на увагу, однак, не можуть бути поставлені судом на вирішення самостійно, оскільки, суд не наділений таким правом.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні позову з вказаних підстав слід відмовити.

Разом з тим, позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що передбачає ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що відповідає положенням ст. 257 ЦК України.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи, що відповідає положенням ст. 261 ЦК України.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувавти своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

В ході судового розгляду представником відповідача заявлено про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності у формі відмови у позові.

Як вже зазначалось, сторони уклали спірні договори 28 листопада 2007 року, цього дня позивач довідалася про порушення свого права, разом з тим із даним позовом до суду вона звернулася лише 28 вересня 2015 року, тобто із пропуском загального трирічного строку позовної давності, поважності причин пропуску такого строку стороною позивача наведено не було та питання про його поновлення не порушувалось, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви представника відповідача щодо застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності у формі відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене на підставі ст.ст. 203, 215, 253, 256, 257, 258, 261, 264, 266, 267, 626-629, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до акціонерного товариства «Альфа Банк», про визнання недійсним договору кредиту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 червня 2019 року.

Суддя В. А. Писанець