Справа № 130/789/19
Провадження № 22-ц/801/1312/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 рокуСправа № 130/789/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

Суддів: Денишенко Т.О., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Барське районне відділення обласного бюро судово медичних експертиз, Вінницьке обласне бюро судово медичних експертиз,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019, постановлену у складі судді Порощук П.П., в залі суду,

в с т а н о в и в :

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Барського районного відділення обласного бюро судово медичних експертиз, Вінницького обласного бюро судово медичних експертиз про відшкодування моральної шкоди за сфальсифіковані висновки судово медичної експертизи, на підставі яких позивач отримав вирок.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з тих підстав, що позовна заява не містить: обставин якими позивач обгрунтовує свої вимоги; не зазначено і не надано доказів що підтверджують вказані обставини; не конкретизовано позовні вимоги; не містить обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, яку позивач просить стягнути; не вказано в чому саме полягає моральна шкода, завдана позивачу, а також неоплачена судовим збором.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що подана позовна заява не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України і у визначений термін її недоліки не усунуто, а саме не надано документів, що підтверджують оплату судового збору.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви, оскільки позивачем на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху було подано клопотання про звільнення від сплати судового збору, а тому підстави для повернення позовної заяви у зв`язку із не сплатою судового збору відсутні.

Також в апеляційній скарзі вказано, що суд протиправно залишив клопотання про звільнення від сплати судового збору без розгляду та повернув його позивачу.

У визначений судом термін відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

Апеляційна скарга на підставі ст. 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, розглядаючи справу за наявними у справі матеріалами, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи видно, що ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України та надано позивачу строк для усунення її недоліків протягом трьох днів з дня вручення копії ухвали.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що позивач виклав позовну заяву в довільній формі з посилання на Конституцію України та Цивільний процесуальний кодекс України, без додержання вимог статей 175,177 ЦПК України, а саме не викладено обставини якими позивач обгрунтовує свої вимоги; не зазначено і не надано доказів що підтверджують вказані обставини; не конкретизовано позовні вимоги, а також не додано доказів, що підтверджують сплату судового збору.

На виконання вимог ухвали, ОСОБА_1 подав заяву про усунення недоліків позовної заяви, надавши позовну заяву в новій редакції та клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 травня 2015 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору залишено без розгляду.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу з тих підстав, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду про залишення позову без руху.

Повертаючи заяву, суд виходив з того, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі про залишення позову без руху, оскільки позивачем не надано документів, що підтверджують сплату судового збору.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що разом із позовною заявою в новій редакції, ОСОБА_1 було заявлено клопотання про звільнення його від сплати судового збору через скрутний матеріальний стан (а.с.8).

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 травня 2019 року клопотання ОСОБА_1 залишено без розгляду та повернуто позивачу, у зв`язку з невідповідністю його загальним вимогам до форми та змісту письмового клопотання.

Апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що клопотання подано позивачем без додержання вимог ч.1 ст. 183 ЦПК України, є передчасним.

Залишаючи без розгляду клопотання ОСОБА_1 , суд посилався на те, що позивачем не додано підтверджуючих доказів, що дають підстави для звільнення його від сплати судового збору, однак такий висновок є помилковим, оскільки зазначена обставина має бути оцінена судом першої інстанції при розгляді по суті клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору.

Звертається увага на те, що недоведеність підстав для звільнення від сплати судового збору є підставою для відмови у задоволенні клопотання, а не залишення такого клопотання без розгляду.

Згідно до п.3 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року якщо позивачем заявлено клопотання про відстрочення або розстрочення судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його оплати, то наслідки не виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху (повернення позовної заяви), застосовуються лише за умови відмови в задоволенні такого клопотання, про що постановляється відповідна ухвала.

При розгляді клопотання ОСОБА_1 по суті суду першої інстанції необхідно було врахувати, що відповідно до ч.2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Відповідно до частин 1,3 статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 1, 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; г) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Аналіз змісту положень пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» ( Kreuz v. Poland )), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права та має переслідувати законну мету.

Вищевказаних положень закону суд першої інстанції позивачу не роз`яснив та не надав можливості належним чином усунути вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд першої інстанції не вирішивши по суті заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, вказані вище обставини не врахував, застосувавши надто суворе тлумачення процесуальної норми, що в свою чергу позбавило заявника права на доступ до суду і завадило розгляду його позовних вимог та відповідно є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви ОСОБА_1 є передчасним, а тому ухвалу належить скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 379, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2019 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук