Справа № 185/1963/19
Провадження № 2/185/2191/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Юдіної С.Г., за участю секретаря Мінарської О.А., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в якому просила суд стягнути з відповідачів солідарно на її користь в рахунок боргу за договором позики кошти в сумі еквівалентній 6000 доларам США на день ухвалення судового рішення, яка станом на 04.03.2019 року складає 161 173, 47 грн. та стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь в рахунок боргу за договором позики кошти в сумі еквівалентній 90 доларам США на день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що 30.12.1997 року ОСОБА_4 взяв у неї в позику грошові кошти в сумі 12 000 грн., що на час позики в еквіваленті складало 6090 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою за чотирнадцять днів. Суму позики зобов`язався повернути в сумі, яка буде еквівалентною 6090 доларів на час повернення. Кошти ОСОБА_4 брав на розвиток бізнесу. Відповідач ОСОБА_5 як його товариш виступив поручителем за укладеним договором позики, про що 23.11.1998 року склав власноруч розписку. На даний час у зв`язку зі станом здоров`я у неї виникла потреба у коштах і тому вона письмово звернулася до відповідачів з вимогою про повернення коштів. Однак відповідачі своїх зобов`язань не виконали, борг позики не повернули у зв`язку з чим, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Умовами договору було передбачено повернення боргу в сумі з розрахунку еквіваленту 6090 доларів США станом на день повернення. Станом на день подачі позову курс гривні до долару становив 100 доларів США- 2686, 2244. Отже стягненню підлягають сума еквівалентна 6000 доларів США, що складає 161 173, 47 грн. та сума еквівалентна 90 доларам США, що складає 2 417,60 грн., а всього 163 591,07 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги посилаючись на доводи викладені в позовній заяві та на свої пояснення надані в судовому засіданні.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Микицюра Н.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов, відповідно до змісту якого зазначила, що із змісту розписки випливає що 30.12.1997 року ОСОБА_4 було отримано в борг 12 000 грн. та він зобов`язується повернути вищевказану суму. Тобто розписка підтверджує боргове зобов`язання за договором позики між позивачем та ОСОБА_4 в національній валюті-гривні та не містить посилання повернення боргу в доларах США. Вважає, що ОСОБА_4 повинен повернути позивачеві грошову суму в розмірі 12 000 грн. Правові підстави повернення боргу у доларах США відсутні, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Надав до суду відзив на позов відповідно до змісту якого, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими у зв`язку з тим, що з тексту розписки від 30.12.1997 року при укладенні договору позики строк її повернення було визначено 14 днями з моменту пред`явлення кредитором відповідної вимоги. Відповідно до ст. 194 Цивільного кодексу УРСР від 1963 року, якщо строк виконання зобов`язання не зазначений, або визначений моментом вимоги, то при відсутності іншої угоди відповідальність поручителя припиняється після закінчення одного року з дня укладення договору поруки. Як свідчить текст договору поруки, укладеного ним в якості забезпечення зобов`язань ОСОБА_4 , він не містить будь-яких положень щодо зміни строку дії забезпечення договору позики. У зв`язку з чим, вважає, що договір поруки діяв до 23.11.1999 року та припинив свою дію з 24.11.1999 року. На даний час він не є поручителем ОСОБА_4 за договором позики від 30.11.1997 року, отже є неналежним відповідачем по справі і тому просить суд у задоволені позовних вимог в частині стягнення в солідарному порядку боргу за договором позики з нього - відмовити.

Вислухав учасників справи, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

30.12.1997 року ОСОБА_3 надала в борг ОСОБА_4 грошові кошти, про що останнім була складена розписка де ОСОБА_4 зазначає, що він взяв у ОСОБА_3 в борг дванадцять тисяч гривень, що становить в еквіваленті до долару США 6090 доларів США. Зобов`язується повернути за першою вимогою за чотирнадцять діб вищевказану суму по курсу доларів США. (а.с. 14)

23.11.1998 року ОСОБА_5 надав розписку, що він підтверджує борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 станом на 23.11.1998 року в сумі 6000 доларів США і у разі неможливості ОСОБА_4 виконати свої зобов`язання по поверненню боргу, зобов`язався виконати їх за нього про що підписався власноручно. (а.с. 8)

У зв`язку з тим, що договором позики не обумовлений строк повернення коштів, а зазначено, що кошти повинні бути повернені за першою вимогою за чотирнадцять діб, позивач 03.01.2019 року надіслала на адресу відповідачів претензії, де просила виконати свої зобов`язання по поверненню коштів протягом 30 днів. Даний факт підтверджується квитанціями та поштовими повідомленнями про отримання. (а.с. 9, 10, 12,13)

Правовідносини, на момент їх виникнення, регулювалися Цивільним Кодексом УРСР від 1963 року.

Згідно зі ст. 153 цього Кодексу договір вважається укладеним коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто угоди по згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

При цьому, ст. 165 цього Кодексу передбачала можливість встановлювати строк виконання зобов`язання моментом витребування. Так, згідно з цією правовою нормою якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести таке виконання в будь-який час.

За ст. 169 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року) грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР.

Таким чином, як пояснив представник позивача в судовому засіданні, керуючись даною правовою нормою при складенні розписки від 30.12.1997 року сторони зазначили суму боргу в національній валюті України, але оскільки це було обумовлено досягненою між ними домовленістю, було також визначено доларовий еквівалент - 6090 доларів США.

В тексті розписки значиться мовою оригіналу: «Взял у ОСОБА_3 в долг двенадцать тысяч гривень, что составляет в эквиваленте к долларам США 6090 долларов. Обязуюсь вернуть по первому требованию за четырнадцать суток выше указанную сумму по курсу долларов США». Отже, для забезпечення інтересів позивача сторони встановили доларовий еквівалент, як гарантію від знецінення національної валюти, відштовхуючись від суми 6090 доларів США на момент повернення грошових коштів.

Ці обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_6

Так свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що позивач є її матір`ю. Знає про те, що мати позичила відповідачам грошові кошти на розвиток бізнесу. Це питання обговорювалось у їх родині, мова йшла про суму у доларах США. Оскільки мати казала що долари не знеціняться. Кошти вони повинні віддати за першою вимогою. Пам`ятає як відповідачі приїжджали брати гроші, однак при передачі коштів особисто не була присутня. Через рік вони знову приїхали до них сказали, що поки не можуть віддати гроші і мати погодилась не вимагати коштів, тільки Бондаревський написав розписку що поручається за Мошнова по виконанню зобов`язання по поверненню коштів. Пройшов час мати не вимагала коштів, а на даний час вона захворіла і на лікування знадобилися кошти, тоді мати звернулась до відповідачів з претензією. В обумовлений час кошти не повернули.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що позивач є його тещею. Відповідачів знає особисто деякий час у них працював. Знає що син ОСОБА_3 працював разом з відповідачами і він у матері для них просив гроші. Це питання обговорювалось у родині, мова йшла про 6 000 доларів США. До теперішнього часу відповідачами борг не повернутий.

За статтями 161, 164 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року) зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Виконання зобов`язання, що виникло з договору, може бути покладене в цілому або в частині на третю особу, якщо це передбачено встановленими правилами, а так само якщо третя особа зв`язана з однією із сторін адміністративною підлеглістю або відповідним договором.

Згідно зі статтями 191, 192 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року) за договором поруки поручитель зобов`язується перед кредитором іншої особи відповідати за виконання нею свого зобов`язання в повному обсязі або в частині. Порука може забезпечувати лише дійсну вимогу. Договір поруки повинен бути укладений в письмовій формі. Недодержання письмової форми тягне недійсність договору поруки. У разі невиконання зобов`язання боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо інше не встановлено договором поруки.

Своєї розпискою від 23.11.1998 року відповідач ОСОБА_5 виступив поручителем за договором позики, укладеним між позивачем і відповідачем ОСОБА_4 в частині 6 000 доларів США. Відповідно до тексту цієї розписки мовою оригіналу «... подтверждаю долг ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 по состоянию на 23 ноября 1998 года в сумме 6 (шести) тысяч американских долларов США, и в случае невозможности ОСОБА_4 выполнить свои обязательства по возврату долга обязуюсь выполнить за него».

Текст цієї розписки свідчить про те, що відповідач - 2 зобов`язався повернути позивачу кошти в сумі, еквівалентній 6000 доларів США. Крім того, у відзиві на позов відповідач 2 підтверджує факт укладення договору поруки саме по зобов`язанням ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 В той час як представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснювала, що на її думку, розписка відповідача - 2 не має ніякого відношення до договору позики укладеного між позивачем та відповідачем - 1, оскільки у ній відсутні будь-які посилання на договір позики.

За статтею 194 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох місяців з дня настання строку зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений, або визначений моментом вимоги, то при відсутності іншої угоди відповідальність поручителя припиняється після закінчення одного року з дня укладення договору поруки.

Враховуючи що текст договору поруки не містить будь-яких положень щодо зміни строку дії забезпечення договору позики, суд вважає, що договір поруки діяв до 23.11.1999 року а з 24.11.1999 року припинив свою дію. У зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення в солідарному порядку боргу за договором позики в частині вимог заявлених до ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 4 Заключних і перехідних положень до цього Кодексу Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини між сторонами продовжували існувати після набрання чинності Цивільним Кодексом України, відповідно до зазначеної правової норми до них застосовуються положення цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ч. 1 - 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору.

Згідно з ч. 1 - 2 ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частина 2 ст. 533 ЦК України визначає, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто вказана норма допускає, що сторони можуть встановить у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, яка підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ст. 524, 533-535 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суму від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 910/8399/17, від 03.09.2018 року № 910/5811/16. Отже у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

З огляду на положення частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Між тим, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями у її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (п. 47 постанови Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

В свою чергу, заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Вказана правова позиція визначена у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року № 6-284цс17 (14 січня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 537/6309/16-ц, провадження № 61-43424св18. В Верховний Суд України у цій постанові висловив позицію, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2, ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Окрім цього, стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень ст. 533 ЦК України, проводиться за курсом доларах США станом на день ухвалення судового рішення, як зазначено у позовних вимогах.

Станом на день ухвалення рішення курс долара США до гривні становить 26,93 грн. за 1 долар США.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача суми боргу еквівалентну 6 000 доларів США за договором позики від 30.12.1997 року - підлягають задоволенню. Станом на 06.06.2019 року сума еквівалентна 6000 доларам США становить 161 580 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 11-13, 81, 95, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНПП НОМЕР_1 , зареєстрований : АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 НОМЕР_2 НОМЕР_3 , зареєстрована : АДРЕСА_2 ) борг за договором позики від 30.12.1997 року в сумі еквівалентній 6000 доларам США яка на день ухвалення рішення складає 161 580 (сто шістдесят одна тисяча п`ятсот вісімдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНПП НОМЕР_1 , зареєстрований : АДРЕСА_1 ) на користь держави судові витрати в сумі 1615 (одна тисяча шістсот п`ятнадцять ) гривень 80 копійок.

В іншій частині - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайонний суд шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя С. Г. Юдіна