ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/6229/18 Головуючий суддя І інстанції Ульяніч І. В.
Провадження № 22-ц/818/2761/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенськогорайонного суду м.Харкова від 12 березня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Ульяніч І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житла та зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Фрунзенськогорайонного суду м. Харкова від 12 березня 2019 року із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житла та зняття з реєстраційного обліку,

Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . З листопада 2015 року сторони перестали вести спільне господарство, вони ніколи не вели спільний сімейний бюджет. Відповідачка ніколи не працювала, ніколи не сплачувала комунальні послуги та квартирну плату за вищевказану квартиру. Таким чином, з листопада 2015 року відповідачка перестала бути членом сім`ї позивача, але залишилась проживати в спірній квартирі.

Спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 : 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1998 року, реєстраційний № НОМЕР_1 , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, згідно з розпорядженням від 20.02.1998 року за № 9334; 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 02.11.2011 року 12-ю ХДНК, реєстр № 5-109; 1/3 частина - на підставі договору дарування 1/3 частки квартири, посвідченого 04.09.2013 року ПН ХМНО Лантьєвою В.В., р. № 2262.

З 15-річного віку відповідачка стала вести аморальний спосіб життя: зловживала спиртними напоями, почала вживати наркотичні засоби, пропадати із дому на декілька днів, поводити себе дуже агресивно відносно позивача, висловлюватись на її адресу брутальною лайкою, вимагала гроші, погрожувала вбивством, била позивача, ламала вхідні двері в квартиру, била вікна в квартирі. Позивач, як мати, намагалась впливати на поведінку доньки, але всі її намагання виявились марними. Приблизно в 2011 році відповідачка ОСОБА_2 вчинила злочин та була засуджена Київським районним судом м. Харкова за умисне спричинення тілесних ушкоджень.

З початку 2017 року ОСОБА_2 стала систематично порушувати правила співжиття та зробила неможливим для позивача проживання з нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. ОСОБА_2 стала систематично вчиняти правопорушення за місцем проживання - в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: била позивача, погрожувала їй ножом вбивством, виганяла позивача з дому, закривала її в туалеті чи в житловій кімнаті і за звільнення вимагала гроші, вона не давала позивачу змоги помитися чи попрати білизну, стала приводити в квартиру сторонніх людей для вживання алкоголю та наркотиків, і ці люди, разом з ОСОБА_2 систематично вимагали у позивача гроші та їжу, погрожуючи вбивством. ОСОБА_2 категорично відмовлялась сплачувати комунальні послуги за квартиру. Таким чином, остання систематично стала порушувати правила співжиття саме у сфері спірних житлових відносин щодо користування сторонами жилим приміщенням.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , з вищевказаної квартири та зняти її з реєстраційного обліку за місцем реєстрації.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити, пояснивши, що спірна двокімнатна квартира належить їй на праві приватної власності. Відповідачка - її донька зловживає спиртними напоями, не працює, вимагає у неї гроші, б`є її та погрожує вбивством. Відповідачка притягувалась до адміністративної відповідальності. Позивач не може вийти із квартири, були випадки коли відповідачка не пускала її в туалет, ванну або закривала її там. Також зазначила, що відповідачка не має іншого житла ніж спірна квартира.

Заочним рішенням Фрунзенськогорайонного суду м. Харкова від 12 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заочне рішення незаконне, висновки суду, викладені у заочному рішенні, не відповідають обставинам справи.

Вказала, що з 2017 року ОСОБА_2 стала систематично порушувати правила співжиття та зробила неможливим для позивача проживання з нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. ОСОБА_2 стала систематично вчиняти правопорушення за місцем проживання - в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: била позивача, погрожувала їй ножом вбивством, виганяла позивача з дому, закривала її в туалеті чи в житловій кімнаті і за звільнення вимагала гроші, вона не давала позивачу змоги помитися чи попрати білизну, стала приводити в квартиру сторонніх людей для вживання алкоголю та наркотиків, і ці люди, разом з ОСОБА_2 систематично вимагали у позивача гроші та їжу, погрожуючи вбивством. ОСОБА_2 категорично відмовлялась сплачувати комунальні послуги за квартиру. Таким чином, остання систематично стала порушувати правила співжиття саме у сфері спірних житлових відносин щодо користування сторонами жилим приміщенням.

Зазначила, що відповідач неодноразово була притягнута до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про розгляд справи учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що квартира належить позивачу на праві приватної власності, а відповідач вселена та проживає в ній в законному порядку,як колишній власник. Оцінюючи в сукупності отримані докази у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що виселення із житла без надання іншого житлового приміщення є крайньою мірою, суду не надано доказів, що допущені відповідачем порушення правил співжиття (заподіяння позивачу тілесних ушкоджень, образи, нецензурна лайка) стосуються саме житлових відносин, та мали відношення до користування спірним жилим приміщенням. Крім того, органами поліції не застосовувались спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству, яке і було приводом для звернення до суду. За недоведеності позивачем підстав, передбачених статтею 157, в поєднанні зі статтею 116 ЖК України, обов`язкових для виселення відповідача в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Так за змістом статті 156 ЖК України коло членів сім`ї власника житла, правовий статус яких визначається цією статтею, є аналогічним членам сім`ї наймача, які визначені частиною другою статті 64 ЖК України. До них належать дружина (чоловік) наймача, діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Зміст статті 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім`ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно ст. 9 ЖК України - громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організації.

Статтею 109 ЖК України - виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ст.ст. 316, 317 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 319, 321 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

До правовідносин між сторонами у справі підлягають застосуванню норми статей 116, 157 ЖК України, якими передбачено підстави виселення з житлового приміщення, а саме у разі систематичного руйнують чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття та безрезультатності заходів запобігання і громадського впливу.

Згідно ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» органи Національної поліції України на підставі цього Закону мають право та зобов`язані : 1) виявляти факти домашнього насильства та своєчасно реагувати на них; 2) приймати і розглядати заяви та повідомлення про вчинення домашнього насильства; 3) інформувати постраждалих осіб про їхні права, заходи і соціальні послуги, якими вони можуть скористатися; 4) виносити термінові заборонні приписи стосовно кривдників; 5) брати на профілактичний облік кривдників та проводити з ними профілактичну роботу в порядку, визначеному законодавством; 6) здійснювати контроль за виконанням кривдниками спеціальних заходів протидії домашньому насильству протягом строку їх дії; тощо. Уповноважені підрозділи органів Національної поліції України здійснюють повноваження у сфері запобігання та протидії домашньому насильству з урахуванням міжнародних стандартів реагування правоохоронних органів на випадки домашнього насильства та оцінки ризиків. Поліцейські можуть проникати до житла особи без вмотивованого рішення суду в невідкладних випадках, пов`язаних із припиненням вчинюваного акту домашнього насильства, у разі безпосередньої небезпеки для життя чи здоров`я постраждалої особи.

Згідно ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника, (а саме: зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою); 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Під час вирішення питання про винесення термінового заборонного припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення.

Працівники уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України можуть у встановленому законом порядку застосовувати поліцейські заходи примусу для виселення з житлового приміщення кривдника, якщо терміновий заборонний припис передбачає зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, а кривдник відмовляється добровільно його залишити. Терміновий заборонний припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівником уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України за результатами оцінки ризиків.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є донькою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10)

Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщені осіб від 28.08.2018 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.11)

Спірна квартира належить позивачу на праві власності - 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1998 року, реєстраційний № НОМЕР_1 , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду; 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02.11.2011 року 12-ю ХДНК, реєстр № 5-109; 1/3 частина - на підставі договору дарування 1/3 частки квартири, посвідченого 04.09.2013 року ПН ХМНО Лантьєвою В.В., р. № 2262, згідно якому відповідач ОСОБА_2 подарувала свій матері належної їй на праві приватної власності 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . (а.с.17-23)

Згідно витягу із кримінального провадження № 0000498 в ЄРДР 11.03.2017 року були внесені відомості за ч. 1 ст. 125 КК України за заявою ОСОБА_1 про те, що 10.03.2017 року близько 14 години за місцем мешкання останньої за адресою: АДРЕСА_1 їй спричинено тілесні ушкодження.

Згідно протоколу допиту потерпілої ОСОБА_1 у даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 повідомила, що 10.03.2017 року ОСОБА_2 не випускала її із кімнати, погрожувала, що вб`є або покаліче, якщо вона не дасть їй гроші, викручувала руки, била кулаками по руках.

Згідно висновку експерта № 960-С/17 від 03.04.2017 року у ОСОБА_1 було встановлено діагноз: пошкодження зв`язок лівої кістки, який не може бути прийнятий до уваги при встановленні ступеня тяжкості. У зв`язку із даним пошкодженням ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 14.03.2017 року по 23.03.2017 року, що підтверджується копією листка непрацездатності.

Згідно витягу із кримінального провадження № 0002791 в ЄРДР 18.11.2018 року були внесені відомості за ч. 1 ст. 125 КК України за заявою ОСОБА_1 про те, що 17.11.2018 року близько 15 години за місцем мешкання останньої за адресою: АДРЕСА_1 , отримала тілесні ушкодження.

Відомостей щодо того, що тілесні ушкодження позивачу були спричинені саме відповідачкою та вона була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України суду надано не було.

Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталась із заявами до поліції з проханням притягнути до відповідальності її доньку ОСОБА_2 , яка ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, б`є її та погрожує її життю та здоров`ю.

Немишлянським ВП ГУНП в Харківської області проводились перевірки з приводу заяв позивача, встановили, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникали сварки, в процесі яких ОСОБА_2 ображала матір брутальної лайкою, вимагала гроші на їжу, побила, погрожувала фізичною розправою, що підтверджується висновками від 27.09.2017 року, від 31.12.2017 року, від 01.03.2018 року, від 02.04.2018 року, від 13.07.2018 року, від 25.08.2018 року, від 29.09.2018 року.

Згідно копій постанов Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2017 року, від 30.03.2018 року, від 25.07.2018 року відповідачка ОСОБА_2 притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за скоєння психологічного насильства в сім`ї, яке виразилось у висловлюванні брутальної лайки на адресу ОСОБА_1 , погрозах фізичної розправи.

Судом встановлено, що відповідачка притягувалась до адміністративної відповідальності за психологічне насилля по відношенню до позивача, що в основному виражалось в образах брутальною лайкою та погрозах.

При цьому доказів на підтвердження того, що до відповідачки були застосовані будь-які заходи попередження, чи громадського впливу щодо недопущення протиправної поведінки, порушення останньою правил суспільного співжиття або заборонні приписи, суду не надано.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.

Згідно ст. 157 ЖК України - членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Ураховуючи те, що ОСОБА_2 вселена до спірної квартири в установленому законом порядку, є колишнім власником квартири та членом сім`ї позивача, внаслідок чого набула прав і обов`язків, передбачених ст. 156 ЖК України, то позов про захист права власності позивачки в обраний нею спосіб шляхом задоволення негаторного позову, заявленого на підставі ст. 391 ЦК України, не можна визнати обґрунтованим, оскільки підстави виселення членів сім`ї власника житлового приміщення, зокрема, і колишнього, передбачені нормами ст. 157 ЖК України та полягають у порушенні такими особами умов їх проживання і користування жилим приміщенням, що належить власнику.

Відповідно до ст. 157 ЖК України положення ст. 116 ЖК України застосовуються і при виселені члена сім`ї власника будинку квартири.

Як вбачається із вищенаведеного, виселенню, у відповідності до положень ст. ст. 116 та 157 ЖК України, має передувати застосування до порушника заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

Із позову та наданих пояснень позивачкою вбачається, що вона неодноразово зверталася із заявами щодо поведінки відповідача до поліції. Результатами таких звернень були постанови про відмову у порушенні, відносно відповідача, кримінальних справ. Будь яких офіційних попереджень відповідачу не робилося та інших заходів впливу до відповідача не застосовувалося.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла мають житловий сервітут на проживання у житлі, який втрачається тільки у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Приймаючи до уваги відсутність правових підстав вважати втраченим відповідачем житловий сервітут на право проживання у зазначеному житловому будинку, суд правильно дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими в частині виселення відповідача із квартири, з яким колегія суддів погоджується.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки тій обставині, що у приватних розмовах під час яких виникають сварки та вчинення проти позивачки насилля, що є формою психологічного насильства і засобу психологічного тиску на неї, на правильність висновків судів не впливають, оскільки у порушення вимог статті 12 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження цієї обставини, а згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач та відповідач по справі є матір`ю та донькою, тобто є членами сім`ї, а також те, що як вбачається з копії паспорта відповідач зареєстрована в спірній квартирі з 26.07.2006 року (а.с.15 на зв.), та має право користуватись нею.

Доказів на підтвердження посилання позивача на те, що відповідач здійснює дії, направлені на руйнування, псування належного їй житлового приміщенні, суду надані не були.

Таким чином позивачем всупереч процесуального обов`язку, передбаченому у ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було доведено, що допущені відповідачем порушення правил співжиття (заподіяння позивачу тілесних ушкоджень, образи, нецензурна лайка) стосуються саме житлових відносин, та мали відношення до користування спірним жилим приміщенням та що ці випадки мали відповідну адекватну реакцію, спрямовану на виправлення ситуації з боку матері, відповідних державних чи суспільних (громадських) інституцій та організацій, призваних опікуватися такою проблемою. Такий позитивний обов`язок держави в особі відповідних соціальних служб та органів витікає з конституційної гарантії права кожного на житло, передбаченої у ст. 45 Основного закону.

Так, відповідно до ст. 45 Конституції кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, при вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Відповідно до ст. 8 вказаної міжнародного Договору кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»; заява № 30856/03).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Виходячи з наведених обставин справи, що відповідач не має іншого житла, а неприязні відносини сторін мають домашній, тобто сімейний характер, колегія суддів в контексті конвенційних гарантій від втручання у захищене ст. 8 Конвенції право на житло погоджується з висновком суду про те, що під час розгляду справи не було доведено необхідності для виселення відповідача.

За таких обставин суд правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 116, 156, 157 ЖК України і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 157, в поєднанні зі статтею 116 ЖК України, обов`язкових для виселення відповідача в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Стосовно вимог позивачки про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном відповідно до статті 391 ЦК України, суд на підставі зібраних та оцінених доказів дійшов висновку про недоведення позивачкою вчинення їй відповідачем перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.

Що стосується вимог про зняття з реєстрації відповідача суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (надалі по тексту Закон України) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що Закон України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Оскільки у задоволенні позову про виселення відповідача судом правильно було відмовлено, тому не підлягали задоволенню і позовні вимоги про зняття відповідача з реєстрації.

Отже суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенськогорайонного суду м. Харкова від 12 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.