ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року м. Київ

справа № 359/9716/16

провадження № 22-ц/824/4704/2019

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - Перший заступник прокурора Київської області, діючий в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та державного підприємства «Бориспільське лісове господарство»

відповідачі - Бориспільська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та громадська організація «Садове товариство «Ярило»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2018 року у складі судді Борця Є.О, повний текст складений 30.11.2018 року,

встановив:

У грудні 2016 року перший заступник прокурора Київської області, діючи в інтересах держави в особі КМУ та ДП «Бориспільський лісгосп», звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив визнати недійсними розпорядження Бориспільської РДА №6603 від 28 жовтня 2008 року, №1048 від 25 березня 2009 року та №1083 від 27 березня 2009 року; а також витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 - НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 та НОМЕР_8 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Позовні вимоги мотивовані тим, що розпорядженням Бориспільської РДА №6603 від 28 жовтня 2008 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення в оренду ГО «СТ «Ярило» земельної ділянки площею 6,2998 га для ведення колективного садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. 10 березня 2009 року на підставі цього розпорядження місцевого органу виконавчої влади ГО «СТ «Ярило» уклало з Бориспільською РДА договір оренди земельної ділянки. Крім того, розпорядженням Бориспільської РДА №1048 від 25 березня 2009 року була затверджена технічна документація щодо складання документів для виготовлення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ними садівництва в ГО «СТ «Ярило» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Іншим розпорядженням Бориспільської РДА №1083 від 27 березня 2009 року була затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів для виготовлення ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ними садівництва в ГО «СТ «Ярило» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. На підставі цих розпоряджень місцевого органу виконавчої влади 22 травня 2009 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , № НОМЕР_11 , № НОМЕР_12 , № НОМЕР_13 , № НОМЕР_14 , № НОМЕР_15 , НОМЕР_18 та НОМЕР_19. Крім того, 12 серпня 2009 року ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_16 . У такий спосіб відповідачі набули право власності на земельні ділянки загальною площею 1,0690 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Прокурор зазначає, що такі землі могли надаватись виключно в постійне користування лише спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, в яких були створені спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства. Зокрема, спірні земельні ділянки накладаються на землі лісо-господарського призначення кварталу 35 Вишеньківського лісництва ДП «Бориспільський лісгосп». Однак ДП «Бориспільський лісгосп» не надавав дозвіл на вилучення цих об`єктів нерухомого майна з його користування. Ці обставини свідчать про те, що передача земельного масиву в оренду ГО «СТ «Ярило» та подальша приватизація спірних земельних ділянок була проведена з порушенням ст.ст.56, 84 та ч.5 ст.116 ЗК України. Крім того, згідно зі ст.27 ЛК України та ч.9 ст.149 ЗК України вилучення земельних лісових ділянок площею більше 1 га, а також зміна їх цільового призначення відноситься до виключної компетенції КМУ, а не Бориспільської РДА.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2018 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області, діючого в інтересах держави в особі КМУ та ДП «Бориспільський лісгосп» відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом безпідставно зроблено висновок, що ДП «Бориспільський лісгосп» не є володільцем спірних земель, оскільки останні до цього часу перебувають у титульному володінні господарства. Судом не враховано, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права - витребування майна, не передбачає необхідності визнання недійсним договору дарування спірного майна, учасником якого їх дійсний власник не був. Отже, спірне майно може бути витребувано у відповідачів без визнання недійсними цивільно-правових угод та резюмуючи добросовісність набувачів. Крім того, суд першої інстанції повинен був встановити початок перебігу строку позовної для кожного з позивачів (Кабінет Міністрів України та ДП «Бориспільський лісгосп») окремо.

В суді апеляційної інстанції представник прокуратури Київської області та Кабінету Міністрів України апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти скарги з підстав її необґрунтованості.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що розпорядженням Бориспільської РДА №6603 від 28 жовтня 2008 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення в оренду ГО «СТ «Ярило» земельної ділянки площею 6,2998 га для ведення колективного садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району (а.с.19-20 т.1).

Розпорядженням Бориспільської РДА №1048 від 25 березня 2009 року була затверджена технічна документація щодо складання документів для виготовлення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ними садівництва в ГО «СТ «Ярило» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району (а.с.21-23 т.1).

Розпорядженням Бориспільської РДА №1083 від 27 березня 2009 року була затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів для виготовлення ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ними садівництва в ГО «СТ «Ярило» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району (а.с.24-26 т.1).

Як вбачається з листа генерального директора ВО «Укрдержліспроект» №345 від 16 вересня 2015 року та фрагменту з публічної кадастрової карти (а.с.27-28 т.1), земельний масив, переданий в оренду ГО «СТ «Ярило», а також земельні ділянки, які були передані у власність відповідачів, накладаються на землі лісогосподарського призначення кварталу 35 Вишеньків-ського лісництва ДП «Бориспільський лісгосп».

Водночас, з листа директора ДП «Бориспільський лісгосп» №318 від 6 жовтня 2015 року (а.с.29-30 т.1) вбачається, що вказані землі лісогосподарського призначення ніколи не вилучались з користування цього лісового господарства.

Відповідно до п.«ґ» ч.4 ст.84 ЗК України в редакції, чинній на той час, до земель державної власності, які не могли передаватись у приватну власність, належали землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.57 цього ж Кодексу земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування могли надаватись в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, в яких були створені спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

За правилом ч.5 ст.116 ЗК України надання у власність або у користування земельної ділянки, що перебували у власності або у користуванні, провадилось лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Таким чином, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження Бориспільської РДА №6603 від 28 жовтня 2008 року, №1048 від 25 березня 2009 року та №1083 від 27 березня 2009 року суперечать ч.1 ст.57, п.«ґ» ч.4 ст.84 та ч.5 ст.116 ЗК України в редакції, чинній на той час.

Обґрунтовуючи підстави позову, прокурор посилався на те, що оскаржуваними розпорядженням і діями щодо передачі спірних земельних ділянок у приватну власність порушено право власності держави на землі лісового фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель, їх відтворення, у зв`язку з чим просив визнати недійсними вищезазначені розпорядження, а також витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України спірні земельні ділянки з незаконного володіння відповідачів.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір, встановив порушення прав Кабінету Міністрів України, як розпорядника лісовими земельними ділянками.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 подала заяву про застосування позовної давності (т.2 а.с.145).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зроблено висновок, що у разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження 14-132цс18) зазначено, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Встановлено, що висновком управління земельних ресурсів у Бориспільському районі №2870 від 14 лютого 2008 року, висновками головного архітектора району Бориспільської РДА №1164-№1165 від 21 лютого 2008 року, висновком державної санітарно-епідеміологічної експертизи №05.03.02-07/12581 від 4 березня 2008 року, висновком управління культури і туризму Київської ОДА №11/1313/01 від 31 травня 2007 року, висновком державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області №06-13/2210 від 25 березня 2008 року, висновком Дніпровського басейнового управління водних ресурсів №ІД/8-533 від 25 квітня 2007 року, висновком Бортницького міжрайонного управління водного господарства ім. Гаркуші М.А. №99/03 від 8 травня 2008 року та висновком державної експертизи землевпорядної документації №4-481е від 2 липня 2008 року був погоджений проект землеустрою щодо відведення в оренду ГО «СТ «Ярило» земельної ділянки для ведення колективного садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Крім того, висновками управління земельних ресурсів у Бориспільському районі №1149-в від 4 березня 2009 року та №1202-в від 10 березня 2009 року, а також висновками відділу містобудування та архітектури Бориспільської РДА №731 та №732 від 13 березня 2009 року були погоджені проекти технічної документації щодо складання документів для виготовлення відповідачам державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ними садівництва в ГО «СТ «Ярило» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

З листа в.о. начальника управління Держгеокадастру у Бориспільському районі №05/1-334вих-16 від 1 лютого 2016 року (а.с.47-48 т.1) вбачається, що на підставі оскаржуваних розпоряджень місцевого органу виконавчої влади 22 травня 2009 року ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , № НОМЕР_11 , № НОМЕР_12 , № НОМЕР_13 , № НОМЕР_14 , № НОМЕР_15 , НОМЕР_18 та НОМЕР_19. Крім того, 12 серпня 2009 року ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_16 .

У такий спосіб вони набули право власності на земельні ділянки загальною площею 1,0690 га з кадастровими номерами НОМЕР_1 - НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 та НОМЕР_8 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

11 вересня 2009 року ОСОБА_12 уклав з ОСОБА_8 договір дарування (а.с.141-142 т.1), за яким він безоплатно відчужив у власність ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,1070 га з кадастровим номером НОМЕР_17 з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Таким чином, встановивши, що позовна давність до поданого 07 грудня 2016 року Першим заступником прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України та ДП «Бориспільське лісове господарство», права яких порушені, спливла, оскільки КМ України та ДП «Бориспільський лісгосп» не тільки міг, але й повинен був довідатись про оскаржувані розпорядження місцевого органу виконавчої влади ще в 2008 - 2009 роках, при цьому клопотання про поновлення строку не заявлялось і не надано доказів поважності причин пропуску цього строку, врахувавши подану відповідачем ОСОБА_2 заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції на думку судової колегії зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними оскаржуваних розпоряджень.

Разом з тим, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області про витребування спірних земельних ділянок з незаконного володіння відповідачів, послався на те, що відповідачі є власниками спірних земельних ділянок, натомість держава в особі КМУ та ДП «Бориспільський лісгосп» вже не є ані власником, ані володільцем цих об`єктів нерухомого майна, тому не мають права витребовувати приватизовані земельні ділянки з законного володіння відповідачів.

Судова колегія вважає, що вимоги про витребування земельних ділянок в даному випадку є також обґрунтованими, оскільки спірні земельні ділянки вибули з володіння держави в особі власника Кабінету міністрів України та постійного користувача Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» на підставі державних актів та договору дарування без дотримання установленого законом порядку набуття права власності на землю, тобто вибули з володіння власника поза його волею.

Проте до цих вимог також застосовуються положення законодавства про позовну давність, такий висновок зробила у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження 14-132цс18) Велика Палата Верховного Суду.

Таким чином, вимоги позивача про витребування спірних земельних ділянок з незаконного володіння відповідачів підлягають залишенню без задоволення з підстав пропуску строку позовної давності, тому рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок з незаконного володіння відповідачів підлягає зміні в мотивувальній частині, викладеної її в редакції цієї постанови.

Інші доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області про витребування спірних земельних ділянок з незаконного володіння відповідачів - змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :