Справа № 237/1547/19
Провадження № 2/237/743/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

03.05.19 року м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Ліпчанського С. М.,

при секретарі: Бахтіяровій Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Курахове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП «Міська служба єдиного замовника» Курахівської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 нежитловим приміщенням;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира знаходиться в аварійному стані, житлові умови не придатні для проживання. Позивач має намір використовувати належне йому жиле приміщення з метою здійснення у ній підприємницької діяльності, тому в судовому порядку просив встановити факт її непридатності для проживання.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час розгяду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача КП «Міська служба єдиного замовника» у судове засідання не з`явився, про день та час розгяду справи був повідомлений належним чином.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив на позов, як то передбачає ст. 280 ЦПК України, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновків, які наведені нижче.

Відповідно до положень ст. ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири, загальною площею 48,5 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 22.01.2019 року приватним нотаріусом Мар`їнського районного нотаріального округу Донецької області Гвоздь М. І. за р. № 45.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Так, позивачем прийнято рішення про переобладнання квартири для здійснення в ній підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно до вимог ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно ст. 8 ЖК УРСР переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених участині другійстатті 7 цього Кодексу.

Згідно ч. 2ст. 7 ЖК УРСР непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів

Суд зауважує, що чинні редакції ст. 7 та ст. 8 ЖК УРСР були прийняті в 1983 році та не змінювались в подальшому. Із змісту вказаний статей вбачається, що вказані статті не регулюють питання переобладнання приміщень в нежитлові, які належать громадянам на праві приватної власності. Окрім цього, суд враховує, що ст. 11 Конституції СРСР від 07.10.1977 року, яка була чинною на момент прийняття ЖК УРСР, не передбачала вільного права власності громадян УСРС на нерухоме майно.

Відповідно до Постанови ВерховноїрадиУкраїни від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечатьКонституції і законам України.

Таким чином, в діючому законодавстві України жодним чином не передбачено можливість реалізації громадянами України права на переведення житлового фонду в нежитловий для ведення підприємницької діяльності.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 42 Конституції України, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно ст. 1 Протоколу №1 до Конвенціїпро захист прав та основоположних свобод, ратифікований в Україні 17.07.1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхтоне може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, суд, при врегулюванні питання реконструкції свого житла та переведення його до нежилого фонду для ведення підприємницької діяльності регулюється Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище зазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ст. 7 та ст. 8 ЖК УРСР по своєму сутнісному змісту не відповідають приписам Конституції України таКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині обмеження права громадина вільно володіти своїм майном та змінювати цільове використання житлових приміщень для діяльності, не повязаної із проживанням.

Так само, вказані норми уповноважують органи місцевого самоврядування приймати рішення про переведення в нежитловий фонд лише житло державного та громадського фонду, а не приватного житла. В свою чергу, Закон України «Про місцеве самоврядування» так само не наділяє ради депутатів будь-якого рівня повноваженнями про переведення житлових приміщень приватної власності у нежитлові фонди.

Суд зазначає, що зміст ст. 383 ЦК України не може розглядатися як загальна заборона громадянину на використання житлових приміщень у будь-якій підприємницькій діяльності, оскільки прямо забороняє лише здійснення промислового виробництва у житлових приміщень, що, в свою чергу, з урахуванням «принципу свободи» закріпленого ст. 19 Конституції України, не забороняє використання житлових приміщень у інших видах підприємницької діяльності, що не повязані з промисловим виробництвом.

Інших законодавчих заборон щодо використання житлових приміщень в підприємницькій діяльності після прийняття чинної Конституції України в 1996 році та ратифікації Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в 1997 році Верховна Рада України не приймала, відтак, загальне право громадянина використовувати майно, в тому числі нерухоме, в підприємницькій діяльності, відповідно до ст. 320 ЦК України, не має законодавчих заборон і не може бути обмежено.

На підставі вище викладеного, ст. ст. 7, 8 ЖК України, ст. 319, 320, 369, 382, 383 ЦК України, ст. 41 КУ, керуючись ст.ст. 263-265,280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлове приміщення - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 нежитловим приміщенням для ведення підприємницької діяльності.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Куйбишевським РВ ДМУ України в Донецькій області 29.05.2002 року, право власності на нежитлове приміщення для ведення підприємницької діяльності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв. м.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного оскарження.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разу пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. М. Ліпчанський

Дата документу 03.05.19 року