Дата документу 05.06.2019 Справа № 336/5523/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/5523/17Головуючий у 1-й інстанції Марко Я.Р. Повний текст рішення складено 02.11.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/751/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Кулабухової І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року у справі за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - Банк) про визнання поруки припиненою

ВСТАНОВИВ:

26.09.2017 року Банк поштою (конверт т.с. 1 а.с. 54) звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-3), в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , як позичальника, та ОСОБА_1 , як поручителя (договір поруки № 334/08/8-П від 15.02.2008 року) на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 334/08/8-К від 15.02.2008 року станом на 19.04.2017 року у розмірі 532593,06 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 186602,91 грн., заборгованості за відсотками у сумі 297523,70 грн., розміру інфляційних втрат за кредитом у сумі 7508,43 грн., розміру інфляційних втрат за відсотками у сумі 40958,02 грн., від сплати якої на користь Банку відповідачі у добровільному порядку ухиляються, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 7988,90 грн.

Ухвалою суду першої інстанції від 25 жовтня 2017 року (т.с. 1 а.с. 63) провадження у цій справі відкрито.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним зустрічним позовом (т.с. 1 а.с. 71-72), в якому просила визнати правовідносини поруки, що виникли на підставі договору поруки № 334/08/8-П від 15.02.2008 року, укладеного між нею та Банком, припиненими.

В обґрунтування свого зустрічного позову ОСОБА_1 зазначала, що п. 6.1 вищезазначеного договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його укладання уповноваженими представниками сторін та діє до виконання у повному обсязі зобов`язань за договором кредиту та цим договором. Згідно з умовами кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_2 , банк залишив за собою право вимагати дострокового повернення кредиту, а отже самостійно встановлювати строк виконання основного зобов`язання (п.п. 2.8.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 Договору). Використовуючи зазначене право, Банк ще у 2015 році звернулось до ОСОБА_3 з вимогою про дострокове повернення кредитів, що підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року у справі № 755/14268/15-ц. З тексту вказаної ухвали вбачається, що Банк заявив до третейського суду вимоги про дострокове стягнення кредиту за договором кредиту № 334/08/8-К від 15.08.2018 року у повному обсязі. Отже, Банк самостійно встановив строк виконання основного зобов`язання і цей строк розпочався не пізніше 2015 року. Дата зазначається позивачем орієнтовно, оскільки конкретний зміст листування Банку з позичальником їй невідомо, відповідних документів остання не має. У шестимісячний строк, тобто до 30.06.2016 року, ПАТ «Укрсоцбанк» не пред`являло до неї жодних вимог як до майнового поручителя, а отже, на її думку, порука вважається припиненою у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Ухвалою суду першої інстанції від 13 листопада 2017 року (т.с. 1 а.с. 75) вищезазначений зустрічний позов прийнято до розгляду у цій справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року (т.с. 3 а.с. 50-60) провадження у цій справі за первісним позовом Банку до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом у розмірі 186602,91 грн., суми заборгованості за відсотками у розмірі 210551, 29 грн. - закрито на підставі п. 6 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

У первісному позові Банку до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за відсотками у сумі 86972,41 грн., розміру інфляційних втрат за кредитом у сумі 7508,43 грн. та розміру інфляційних втрат за відсотками у розмірі 40958, 02 грн. відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_1 до Банку про визнання поруки припиненою відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 вищезазначене рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк та ОСОБА_1 подали апеляційній скарги.

ОСОБА_1 у своїй апеляційні скарзі (т.с. 3 а.с. 88-92) просила рішення суду першої скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ухвалити у цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» всі понесені судові витрати.

Банк у своїй апеляційні скарзі (т.с. 3 а.с. 101- 106) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 3 а.с. 95).

Відводів учасниками цієї справи суддям апеляційного суду та самовідводів суддями апеляційного суду у цій справі не заявлено.

Ухвалами апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами відкрито (т.с. 3 а.с. 96, 134), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 3 а.с. 98, 136).

Банк та ОСОБА_1 надали відзиви на апеляційній скарги один одного у цій справі (т.с. 3 а.с. 117-124, 143-144).

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подачі відзивів на вищезазначені апеляційні скарги у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом не скористався.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 30 січня 2019 року не відбувся та був відкладений (т.с. 3 а.с. 156-157) через першу неявку відповідача ОСОБА_2 , який повідомлявся апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи з дотриманням вимог ЦПК України, проте, конверт із судовою повісткою на ім`я цього відповідача повернувся на адресу апеляційного суду з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.с. 3 а.с. 149-150).

У судовому засіданні 20 березня 2019 року апеляційним судом розпочато розгляді цієї справи по суті за відсутності представника Банку та відповідача ОСОБА_2 : заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та представника останньої - адвоката Яма Д.М., у розгляді справи оголошено перерву у зв`язку із витребуванням в порядку ст. 81 ч. 7 ЦПК України у Банку інформації (т.с. 3 а.с. 177-178):

-на підтвердження (спростування) інформації про те, що Банк отримав, у тому числі 20.08.2018 року, тобто ще до ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі, в порядку виконання рішення третейського суду (реалізації предмета іпотеки) кошти на погашення заборгованості за кредитом у розмірі 186602,91 грн. та суми заборгованості за відсотками у розмірі 210551,29 грн., яку Банк у тому числі просив стягнути у цій справі та на яку нараховував інфляційній втрати на підставі ст. 625 ЦК України ?

-якщо Банк дійсно отримав кошти, то коли саме, в якій суми і як вони були зараховані Банком (вказати конкретні суми зарахування на тіло кредиту та відсотки) ?

- надати розрахунок інфляційних втрат на суму заборгованості за кредитом у розмірі 186602,91 грн. та суму заборгованості за відсотками у розмірі 210551,29 грн. (в межах періоду стягнення, заявленого Банком в його позові у цій справі станом на 19.04.2017 року, строків позовної давності, про застосування яких заявляла сторона відповідача ОСОБА_1 у цій справі та з урахуванням погашень цієї заборгованості, якщо такі мали місце у вказаний період).

На виконання вищезазначеної ухвали Банк надав апеляційному суду письмові пояснення та відповідні розрахунки (т.с. 3 а.с. 191-208), за змістом яких 20.08.2018 року було реалізовано квартиру, що не є предметом іпотеки, та належала на праві особистої власності ОСОБА_1 , а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 49,47 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , ціна реалізації становила 337784,05 грн., в подальшому кошти в розмірі 288152,93 грн. (з вирахуванням суми виконавчого збору)були перераховані на рахунок стягувача та зараховані на рахунок погашення відсотків за кредитним договором 10.09.2018 року; розмір інфляційних витрат за неповернутим кредитом і відсотками розрахований в період з червня 2017 року по травень 2018 року та становить 19094,44 грн.

У судовому засіданні 10 квітня 2019 року продовжено розгляд цієї справи апеляційним судом за відсутності представника Банку та відповідача ОСОБА_2 : досліджено вищезазначені надані Банком письмові пояснення та розрахунки, у розгляді справи оголошено перерву в порядку задоволення клопотання відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та представника останньої - адвоката Яма Д.М. про надання часу для ознайомлення із вищезазначеними новими розрахунками Банку у цій справі та надання своїх заперечень на останні та свого контрозрахунку.

ОСОБА_1 надала апеляційному суду додаткові письмові пояснення до своєї апеляційної скарги у цій справі (т.с. 3 а.с. 221-222).

У судовому засіданні 24 квітня 2019 року (т.с. 3 а.с. 229-230) продовжено розгляд цієї справи апеляційним судом за відсутності представника Банку та відповідача ОСОБА_2 : заслухано додаткові пояснення відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та представника останньої - адвоката Яма Д.М., у розгляді цієї справи оголошено перерву з урахуванням відпустки судді-доповідача Гончар М.С. (т.с. 3 а.с. 241-242) у зв`язку із повторним витребуванням у Банку ухвалою суду інформації (т.с. 3 а.с. 231, 234):1. за який саме період та які саме суми тіла кредиту та відсотків Банком було нараховано у цій справі станом на 19.04.2017 року (т.с. 1 а.с. 1 зворот) інфляційні втрати за кредитом у сумі 7508,43 грн. та за відсотками у сумі 40958,02 грн.?2. який саме розмір інфляційних втрат, нарахованих:= на тіло кредиту 186602,91 грн. = та на відсотки 210551,29 грн. в межах позовних вимог Банку у цій справі станом на 19.04.2017 року, починаючи з 11.02.2015 року.

На виконання вищезазначеної ухвали суду Банком надані письмові пояснення та розрахунки (т.с. 3 а.с. 243-245).

У судове засідання 05 червня 2019 року повідомлені апеляційним судом з дотриманням вимог ЦПК України представник Банку та відповідач ОСОБА_2 вп`яте не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання представника Банку та відповідача ОСОБА_2 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та представника останньої - адвоката Яма Д.М.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Банку підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), скасувати судове рішення…частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, закриваючи провадження в частині позовних вимог Банку, та відмовляючи сторонам у задоволенні їх первісного та зустрічного позовів у цій справі, правильно керувався ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України.

Проте, із такими висновками суду першої інстанції у цій справі можна погодитись лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що 15.02.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір кредиту №334/08/8-К (т.с. 1 а.с. 5-14), за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 178138,75 грн., зі сплатою 14 (чотирнадцяти) процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання: починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно 10 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 2215,19 грн. (надалі за текстом - ануїтетний платіж, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 14.02.2028 року (включно), на умовах визначених цим договором; розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятись від ануїтетного платежу, визначеного у п. 1.1. цього договору і дорівнює сумі фактичної заборгованості за кредитом, що залишилась після сплати всіх ануїтетних платежів та процентів за користування кредитом, нарахованих на зазначену суму.

15.07.2009 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір про внесення змін № 2 до договору кредиту № 334/08/8-К (т.с. 1 а.с. 15-20), за умовами якого сторони домовились викласти кредитний договір в наступній редакції: кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 187841,24 грн., зі сплатою 21,0 (чотирнадцяти) процентів річних, та кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 14 лютого 20133 року (включно), на умовах визначених цим договором (пункт. 1.1. кредитного договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції також правильно було встановлено, що рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 05.05.2015 року по справі № 549/15 задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на корить ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 334/08/8-К від 15.02.2008 року в сумі 495160,29 грн., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 186602,91 грн., заборгованість за процентами, нарахованими за період з 15.02.2008 року по 10.02.2015 року в розмірі 210551,29 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 7519,06 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 38715,47 грн., інфляційні втрати за кредитом у розмірі 8322,48 грн., інфляційні втрати за відсотками у розмірі 43395,08 грн. та третейський збір в сумі 5351,06 грн. (т.с. 4 а.с. 6-7).

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підставами для закриття провадження у справі є обставини, які підтверджують: неправомірність виникнення процесу (пункти 1, 2, 5 статті 255 ЦПК України); неможливість його подальшого продовження (пункти 6, 7 статті 255 ЦПК України); недоцільність його продовження (пункти 3, 4 статті 255 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 186 цього Кодексу.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або скасував рішення третейського суду і розгляд справи в тому самому третейському суді виявився неможливим.

Аналогічна правова норма мала місце і на час звернення Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» з позовом до суду та на час відкриття провадження у справі судом (п. 4 ч. 1 ст. 122 ЦПК України в редакції від 27.10.2017 року).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.08.2015 року у справі № 755/14268/15-ц заяву Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 05.05.2015 року по справі № 549/15 задоволено, видано виконавчий лист про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на корить ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 334/08/8-К від 15.02.2008 року в сумі 495160,29 грн. та витрат пов`язаних з вирішенням спору третейським судом в сумі 5351,06 грн.. (т.с. 4 а.с. 100-102).

З урахуванням наведеного вбачається, що підстави для відкриття провадження у справі судом 27.10.2017 року за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення суми заборгованості у розмірі 186602,91 грн. та суми заборгованості за відсотками у розмірі 210551,29 грн. були відсутні, і вразі повідомлення позивачем за зустрічним позовом, про наявність рішення третейського суду, ухваленого між тими ж сторонами, з тих самих підстав і про той самий предмет спору, результатом розгляду позову стало б не рішення по суті, а ухвала про відмову у відкритті провадження у справі.

Однак, про наявність рішення третейського суду першої інстанції стало відомо лише в ході судового розгляду справи, після відкриття провадження у справі та витребування з Дніпровського районного суду м. Києва матеріалів цивільної справи, відтак, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне закрити провадження за первісним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення суми заборгованості у розмірі 186602,91 грн. та суми заборгованості за відсотками у розмірі 210551,29 грн., нарахованих за період з 15.02.2008 року по 10.02.2015 року включно.

На виконання вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд першої інстанції правильно роз`яснив, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет, і з тих самих підстав не допускається.

Процесуальні порушення суду в частині закриття провадження у справі, а саме закриття провадження в частині не ухвалою, а рішенням суду у цій справі, не призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в цій частині, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуємого рішення суду у цій частині апеляційним судом.

Оскільки, за судовою практикою нового Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахуваннями загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, правильне по суті і справедливе судове рішення не повинно скасовуватись лише заради правового пуризму (прагнення до чистоти).

Щодо решти позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення залишку заборгованості за відсотками у сумі 86972,41 грн., то суд першої інстанції правильно встановив наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі ст. 599 та ч. 4 ст. 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч.2 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за відсотками у сумі 86972,41 грн., які нараховані Банком вже після дострокового стягнення всієї заборгованості за рішенням третейського суду станом на 10.02.2015 року, задоволенню у цій справі не підлягають.

Разом із тим суд першої інстанції допустився помилки, відмовляючи Банку у солідарному стягненні з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . інфляційних втрат за кредитом та відсотками, нарахованих Банком у цій справі за період з квітня 2016 року по березень 2017 року (в межах позовних вимог у цій справі, розрахунок т.с. 1 а.с. 31).

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційних скарг ОСОБА_1 та Банку.

Так, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як солідарні боржники за вищезазначеним договором в частині сплати заборгованості за тілом кредиту та відсотками станом до 10.02.20156 року включно, яка була стягнута з них за рішенням третейського суду та виданий відповідний виконавчий лист, (які були і є чинними на час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні) несуть солідарну відповідальність у цій справі по сплаті інфляційних втрат, нарахованих на цю заборгованість Банком за весь час виконання цього грошового зобов`язання, але у цій справі - лише в межах позовних вимог Банку.

Оскільки, встановлено, що тільки часткове погашення цієї заборгованості з боку боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відбулось лише 20.08.2018 року (тобто поза межами позовних вимог позивача у цій справі про стягнення інфляційних втрат станом на 19.04.2017 року) шляхом реалізації квартири, що не є предметом іпотеки, та належала на праві особистої власності ОСОБА_1 , а саме: двокімнатної квартири загальною площею 49,47 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , ціна реалізації становила 337784,05 грн., в подальшому кошти в розмірі 288152,93 грн. (з вирахуванням суми виконавчого збору) були перераховані на рахунок Банку, як стягувача (інформація Банку, надана Банком апеляційному суду на виконання ухвали апеляційного суду від 20 березня 2019 року т.с. 3 а.с. 177-178, 191-208).

Правильність (неправильність) зарахування Банком 288152,93 грн., отриманих на виконання вищезазначеного рішення третейського суду по конкретних складових заборгованості (тіло кредиту, відсотки тощо) не є предметом спору у цій справі, а тому не є предметом дослідження суду.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні зустрічного позову ОСОБА_1 у цій справі правильно виходив із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Звернувшись з зустрічним позовом відповідач ОСОБА_1 вказала, що 15.02.2018 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір поруки № 334/08/8-П, відповідно до якого прийняла на себе зобов`язання перед Банком солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 у повному обсязі за зобов`язаннями за договором кредиту №334/08/08-К від 15.02.2008 року, а саме: повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу) у розмірі та у випадках, передбачених у договорі.

У додаткових поясненнях до зустрічної позовної заяви позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 також посилалась додатково на те, що додатковим договором №1 про внесення змін до договору поруки від 15.07.2009 року змінено умови первісного кредитного договору від 15.02.2008 року та збільшено суму повернення банку коштів до 188000 грн. під 21% річних строком до 14.02.2033 року, проте вона, як поручитель своєї письмової згоди на збільшення обсягу відповідальності не надавала.

Окрім того, ОСОБА_1 зазначала про те, що згідно з додатковим договором №1 від 15.07.2009 року та пункту 1.1.1 кредитного договору, ОСОБА_2 повинен був здійснити черговий платіж за кредитним договором не пізніше 10.09.2010 року. Таким чином, починаючи з 10.11.2010 року у ПАТ «Укрсоцбанк» виникло право вимоги дострокового погашення кредиту, відсотків та інших платежів.

Приймаючи до уваги вищенаведене, на думку позивача за зустрічним позовом, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука автоматично припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, відтак, вважає, що порука припинилась 11.05.2011 року.

Проте, суд першої інстанції правильно встановив наступне.

У ст. 553 Цивільного кодексу України поруку визначено як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, і в даному випадку, порука має похідний характер від забезпечуваного нею зобов`язання - своєчасного повернення кредиту за кредитним договором.

Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою визначені ст. 554 ЦК України, а саме, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З положень ст. 554 ЦК України вбачається, що хоча поручитель і пов`язаний із боржником певними зобов`язальними відносинами, він є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (частина 2 статті 555 Цивільного кодексу України).

Положеннями ч.1 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час звернення Банку із вищезазначеним позовом та розгляду цієї справи судом першої інстанції, було визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За змістом вище зазначеної норми Цивільного кодексу України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

При цьому, обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами кредитного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Враховуючи встановлені обставини справи у їх сукупності, суд першої інстанції правильно вважав хибними доводи позивача за зустрічним позовом щодо припинення зобов`язання за договором поруки у зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладання додаткових угод до кредитного договору без згоди останнього, з огляду на наступне.

Оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2018 року клопотання представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - Ями Д.М. про витребування письмових доказів було задоволено та витребувано у Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» наступні документи: - оригінал договору поруки № 334/08/8-П від 15.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк»; - оригінал додаткового договору № 1 про внесення змін до договору поруки № 334/08/8-П від 15.07.2009 року.

Відповідно до умов додаткового договору № 1 від 15.07.2009 року про внесення змін до договору поруки № 334/08/8-П сторони прийшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування, визначених договором: 1.1. Викласти п.п. 2.1.1. та п.п. 2.1.1 Договору в новій редакції "2.1.1. повернення кредиту в сумі 187 841,24 грн., з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним в договорі кредиту, з кінцевим терміном погашення кредиту до 14 лютого 2033 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених Договором кредиту. 2.1.2. сплата процентів за користування кредитом, у розмірі 21,0 (двадцять один) процентів річних та комісій, визначених договором кредиту."

Місцем укладення вищевказаного додаткового договору зазначено м. Мелітополь, Запорізької області.

У судовому засіданні у суді першої інстанції 23.07.2018 року ОСОБА_1 зазначала про те, що 15.07.2009 року не перебувала у м. Мелітополь, Запорізької області, згоди на збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання та зміни процентної ставки не надавала.

Проте, відповідно до ч.1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Судом першої інстанції правильно, приймаючи до уваги вищенаведене, з урахуванням приписів ч. 5 ст. 12 ЦПК України, було роз`яснено сторонам право щодо можливості заявляти клопотання про призначення відповідної експертизи, однак під час розгляду даної справи сторонами заяв про призначення відповідної судової експертиз у порядку, передбаченому ст. 103 ЦПК України, не подавалось.

Доказів на підтвердження того, що позивач за зустрічним позовом не підписувала додаткового договору № 1 від 15.07.2009 року про внесення змін до договору поруки №334/08/8-П, або що умови вказаного договору не відповідали її волі, ОСОБА_1 суд першої інстанції не надала не надала.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Проте, відповідач ОСОБА_1 та її представник не надали належних допустимих доказів в обґрунтування цих підстав зустрічного позову ОСОБА_1 апеляційному суду також.

Згідно із п. 2.1 договору поруки від 15.02.2008 року сторонами було визначено зміст забезпеченого порукою зобов`язання, його розмір, строк та порядок виконання, а саме до 14.02.2028 року, або в інший термін дострокового погашення у випадках, передбачених договором кредиту.

Крім того п. 3.1.2 договору поруки 15.02.2008 року встановлено обов`язок поручителя дострокового повернення кредиту у випадку невиконання позичальником зобов`язання забезпеченого порукою.

Згідно із ст. ст. 525 - 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Оскільки, відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилалась також на те, що у відповідності до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. В тексті договору поруки від 15.02.2008 року термін його дії не встановлений.

Оскільки, згідно з пп. 2.8.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 Договору Банк залишив за собою право вимагати дострокового повернення кредиту, а отже самостійно встановив строк виконання основного зобов`язання, реалізував своє право дострокової вимоги шляхом звернення до третейського суду ще у 2015 році про стягнення заборгованості станом на 10.02.2015 року.

У зв`язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором рішенням постійно діючої третейського суду при Асоціації українських банків від 05.05.2015 року задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на корить ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 334/08/8-К від 15.02.2008 року станом на 10.02.2015 року у сумі 495160,29 грн. та третейський збір в сумі 5351,06 грн. (т.с. 4 а.с. 6-7).

Разом із тим, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що наявність цього рішення третейського суду виключає можливість припинення поруки ОСОБА_1 в порядку ст. 559 ч. 4 ЦПК України (6-місячного строку) за щомісячними платежами (відсотками), нарахованими Банком після 10.02.2015 року, враховуючи звернення Банку до суду із вищезазначеним позовом у цій справі лише 26.09.2017 року поштою (конверт т.с. 1 а.с. 54).

Оскільки, вищезазначене рішення третейського суду на має преюдиційного значення для суду у цій справі за сумами платежів за вищезазначеним кредитним договором, нарахованих Банком з 11.02.2015 року.

Звернення Банком до третейського суду у 2015 році із вищезазначеним позовом про стягнення заборгованості станом на 10.02.2015 року включно для ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перервало загальний (трирічний) та спеціальний (однорічний) перебіг позовної давності та 6-місячний строк для поручителя ОСОБА_1 , яки почали бігти заново.

Проте, позовна давність і 6-місячний строк для поручителя (ст. 559 ч. 4 ЦК України) не є тотожними поняттями.

Порука ОСОБА_1 припинилась 11.08.2015 року за платежами, зокрема відсотками, нарахованими Банком за вищезазначеним кредитним договором у цій справі з 11.02.2015 року.

Хоча й судом першої інстанції вже було до цього правильно встановлено, що Банк взагалі безпідставно нараховував за відповідачам у цій справі зазначені відсотки за кредитним договором після дострокового стягнення за рішенням третейського суду всієї заборгованості станом на 10.02.2015 року включно.

Застосування ч. 4 ст. 599 ЦК України в редакції Закону від 04.11.2018 року, яка набрала чинності під час апеляційного перегляду цієї справи судом 04.02.2019 року, яка збільшує 6-місячний строк дії поруки, погіршує стан поручителя ОСОБА_1 , а тому не підлягає застосуванню апеляційним судом в силу вимог рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 та ст. 58 Конституції України, за змістом якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Банку слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року у цій справі в частині відмови Банку у задоволенні первісного позову Банку до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення інфляційних втрат за кредитом та за відсотками слід скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення; стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Банку інфляційні втрати за кредитом - 7508,43 грн., інфляційні втрати за відсотками - 40958,02 грн. за період з 01.04.2016 року по 19.04.2017 року; рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року у цій справі в частині відмови ОСОБА_1 до Банку про визнання поруки припиненою за нарахуваннями після 11.08.2015 року щомісячними платежами за кредитним договором скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення; визнати правовідносини поруки, що виникли на підставі договору поруки № 334/08/8-П від 15.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Банком, припиненими з 11.08.2015 року; в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне вирішити питання про судові витрати сторін у цій справі.

В частині позовних вимог Банку, в яких провадження у цій справі було закрито, Банк має право на повернення судового збору за подачу позову до суду суду першої інстанції останнім в порядку ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за результатами розгляду відповідного клопотання Банку.

Розрахунок: закрито провадження на загальну суму 397154,20 грн. (розрахунок: заборгованість за кредитом у сумі 186602,91 грн. + заборгованість за процентами, нарахованими за період з 15.02.2008 року по 10.02.2015 року в розмірі 210551,29 грн.).

В суді першої інстанції Банком при подачі вищезазначеного позову сплачено судового збору 7988,00 грн. (т.с. 1 а.с. 4) , сплачено судового збору Банком при подачі апеляційної скарги 11983,35 грн. грн. (т.с. 3 а.с. 107).

Заявлено позовних вимог Банком у цій справі на загальну суму 532593,06 грн. (т.с. 1 а.с.1).

Сума позовних вимог, на яку провадження у цій справі закрито, судом першої інстанції 397154,20 грн. * судовий збір в суді першої інстанції 7988,00 грн. /сума заявлених позовних вимог у цій справі 532593,06 грн. = 5956,65 грн. - це сума судового збору, яка може бути повернута судом першої інстанції у цій справі у подальшому Банку за результатами розгляду відповідного клопотання Банку про повернення судового збору в порядку ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Сума позовних вимог, на яку провадження у цій справі закрито, судом першої інстанції та залишено без змін апеляційним судом, 397154,20 грн. * сплачено судового збору Банком при подачі апеляційної скарги 11983,35 грн. /сума заявлених позовних вимог у цій справі 532593,06 грн. = 8935,97 грн. - це сума судового збору, сплачена Банком за апеляційну скаргу в частині позовних вимог, провадження по яких судом першої інстанції закрито, та на компенсацію якого за рахунок відповідачів Банк у цій справі не має права, оскільки рішення суду першої інстанції у цій частині у цій справі залишено без змін апеляційним судом.

7988,00 грн. - 5956,65 грн. = 2031,35 грн. - залишок судового збору, сплаченого Банком в першій інстанції .

11983,35 грн. грн. - 8935,97 грн. = 3047,38 грн. - залишок судового збору, сплаченого Банком в апеляційному суді.

Разом судового збору: 2031,35 грн. + 3047,38 грн. = 5078,73 грн. - судовий збір Банку, сплачений в судах першої та апеляційної інстанції за позовними вимогами, за якими суди розглядали дану справу по суті на суму 135438,86 грн. (розрахунок: сума заявлених позовних вимог 532593,06 грн. - сума позовних вимог, за якими провадження закрито 397154,20 грн.).

Із 135438,86 грн. задоволено позовних вимог на загальну суму лише 48106,45 грн. (розрахунок: інфляційні втрати за кредитом - 7508,43 грн. + інфляційні втрати за відсотками - 40958,02 грн.).

При вищевикладених обставинах, Банк має право в порядку ст. 141 ч. 13 ЦПК України на компенсацію за рахунок з відповідачів судового збору пропорційно від суми задоволених позовних вимог 1803,91 грн. (розрахунок: задоволено судом позовних вимог Банку, що розглядались судом у цій справі по суті 48106,45 грн.* судовий збір 5078,73 грн. /заявлено Банком позовних вимог, що розглядались судом у цій справі по суті 135438,86 грн.).

ОСОБА_1 в разі часткового задоволення її апеляційної скарги при вищевикладених обставинах, має право в порядку ст. 141 ч. 13 ЦПК України на компенсацію за рахунок Банку судового збору за немайнові вимоги в мінімальному розмірі 1762,00 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову 704,80 грн. (т.с. 1 а.с. 70) + судовий збір за подачу апеляційної скарги 1057,20 (т.с. 3 а.с. 93).

Таким чином, різниця судового збору на користь Банку становить 41,91 грн. (розрахунок: 1803,91 грн. -1697,20 грн.), тому апеляційний суд вважає за доцільне провести взаємозалік решти судового збору сторін у цій справі в порядку ст. 141 ч. 10 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року у цій справі в частині відмови Банку у задоволенні первісного позову Банку до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення інфляційних втрат за кредитом та за відсотками скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» () інфляційні втрати за кредитом - 7508,43 грн., інфляційні втрати за відсотками - 40958,02 грн. за період з 01.04.2016 року по 19.04.2017 року.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року у цій справі в частині відмови ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою за нарахуваннями після 11.08.2015 року щомісячними платежами за кредитним договором скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

Визнати правовідносини поруки, що виникли на підставі договору поруки №334/08/8-П від 15.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Банком припиненими з 11.08.2015 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 14.06.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.