ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року

м.Суми

Справа №591/2495/18

Номер провадження 22-ц/816/2997/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року в складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 28 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 березня 2017 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від позивача гроші у сумі 540 доларів США зі строком повернення до 25 травня 2017 року. Відповідно до п. 3 вказаного договору сторони обумовили, що у випадку прострочення внеску останньої суми позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 3 % від суми заборгованості, яка залишилася за кожний день прострочення. Крім того, у п. 8 цього ж договору сторони визначили, що у разі неналежного виконання позичальником цього договору, тобто, не повернення позики у строк до 25 травня 2017 року включно, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 300 грн за кожний день прострочення (невиконання або неналежного виконання) цього договору додатково, окрім суми позики.

Посилаючись на те, що відповідач в обумовлений сторонами строк до 25 травня 2017 року зобов`язання за договором позики не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка за розрахунком позивача станом на 01 квітня 2018 року становила 239280 грн 60 коп., що складається із: суми боргу за договором позики у розмірі 540 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01 квітня 2018 року була еквівалентна 14202 грн, штрафу у розмірі 3 % від суми позики за кожний день прострочення, що становить 132078 грн 60 коп., а також грошових коштів, нарахованих відповідно до п. 8 договору позики із розрахунку 300 грн за кожний день прострочення на загальну суму 93000 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 239280 грн 62 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2392 грн 80 коп. в рахунок повернення судового збору.

Вказане рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом суду першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, зменшивши суму боргу на суму, яка вже ним сплачена, зменшити розмір неустойки та вирішити питання щодо подвійної відповідальності.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не врахував обставин того, що передбачені пунктом 3 договору позики штраф та пунктом 8 цього ж договору грошова сума, як наслідок відповідальності, мають одну правову природу виникнення, а саме: за порушення строку виконання зобов`язання, тому за своєю правовою природою є неустойкою. Відтак, відповідач вважає, що стягнувши вказані суми, суд першої інстанції, тим самим, поклав на нього подвійну відповідальність за одне й те ж саме порушення умов договору щодо строку повернення позики. Також, на думку відповідача, загальний розмір неустойки за договором позики значно перевищує суму боргу за вказаним договором, у зв`язку з чим просить зменшити суму боргу. Крім того, як зауважив відповідач, станом на день подачі позову він сплатив позивачу 200 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент платежу, однак вказана сума не була врахована судом першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, позивач вважає помилковими доводи апеляційної скарги про подвійне стягнення з відповідача неустойки, так як сторони договору позики чітко узгодили, що саме є неустойкою, а що умовою договору, яку вони погодили, керуючись принципом свободи договору. Щодо доводів апеляційної скарги про зменшення розміру неустойки, то позивач просить суд врахувати обставини щодо невеликого розміру його заробітної плати та факт ухилення відповідача від виконання ним своїх обов`язків за договором позики, тому зменшення розміру неустойки, на думку позивача, порушить його права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 про задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від позивача гроші у сумі 540 доларів США зі строком повернення до 25 травня 2017 року.

Відповідно до пункту 3 вказаного договору сторони обумовили, що у випадку прострочення внеску останньої суми позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 3 % від суми заборгованості, яка залишилася за кожний день прострочення.

Також, пунктом 8 цього договору сторони визначили, що керуючись принципом свободи договору, у разі неналежного виконання позичальником цього договору, тобто, неповернення позики у строк до 25 травня 2017 року включно, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 300 грн за кожний день прострочення (невиконання або неналежного виконання) цього договору додатково, окрім суми позики (а.с. 6, 71-72).

Відповідач взятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка за розрахунком позивача станом на 01 квітня 2018 року становила 239280 грн 60 коп., що складається із: суми боргу за договором позики у розмірі 540 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01 квітня 2018 року була еквівалентна 14202 грн, штрафу у розмірі 3 % від суми позики за кожний день прострочення у розмірі 132078 грн 60 коп., а також грошових коштів, нарахованих відповідно до п. 8 договору позики у сумі 93000 грн (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є обґрунтованими.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

У частині 1 статті 1049 ЦК України йдеться про те, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1, 2 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Як передбачено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, вимогами статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

В той же час, у пункті 3 договору позики йдеться про те, що у випадку прострочення внеску останньої суми позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 3 % від суми заборгованості, яка залишилася за кожний день прострочення, а пунктом 8 цього ж договору сторони визначили, що керуючись принципом свободи договору, у разі неналежного виконання позичальником цього договору, тобто, неповернення позики у строк до 25 травня 2017 року включно, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 300 грн за кожний день прострочення (невиконання або неналежного виконання) цього договору додатково, окрім суми позики (а.с. 6, 71-72).

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права та умови укладеного між сторонами договору позики від 25 березня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку, що за умовами вказаного договору позики передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення суми позики у вигляді штрафу, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов`язання, про що зазначено у пункті 3 договору позики, а також відповідальність у вигляді сплати позичальником фіксованої суми у розмірі 300 грн за кожний день прострочення за неповернення позики у передбачений договором строк, про що йдеться у пункті 8 вказаного договору, що за своєю правовою природою є неустойкою, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене, а саме те, що вказані грошові суми є одним видом цивільно-правової відповідальності, тобто неустойкою, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто, строків виконання грошового зобов`язання за договором позики свідчить про недотримання судом положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, доводи апеляційної скарги в зазначеній частині щодо притягнення відповідача до подвійної цивільно-правової відповідальності заслуговують на увагу колегії суддів.

При цьому, колегія суддів відхиляє заперечення позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що у п. 8 договору позики передбачена умова договору у вигляді обов`язку позичальника сплатити позикодавцю 300 грн за кожний день прострочення (невиконання або неналежного виконання) цього договору, а не неустойка за порушення виконання грошового зобов`язання, так як виходячи з вимог статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, в тому числі і щодо відповідальності за порушення зобов`язання (сплата неустойки), про що йдеться у пункті 3 частини 1 статті 611 ЦК України.

При цьому, на думку колегії суддів, незважаючи на те, що сторони договору позики чітко не вказали у пункті 8 вид забезпечення виконання зобов`язання, однак визначений у цьому пункті предмет неустойки щодо сплати її у грошовій сумі узгоджується з вимогами частини 1 та 2 статті 551 ЦК України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми неустойки, що визначена у пункті 8 договору позики, не допускаючи, тим самим, притягнення відповідача до подвійної відповідальності.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 3 статті 6, частиною 1 статті 627 ЦК України визначений принцип свободи договору, а саме, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Як передбачено частиною 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 540 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01 квітня 2018 року було еквівалентно 14202 грн. Також, позивач просив стягнути штраф у розмірі 3 % від суми позики за кожний день прострочення у сумі 132078 грн 60 коп.

Однак, співставляючи заявлений позивачем розмір неустойки із розміром позики, яка у дев`ять разів перевищує суму боргу за вказаним договором позики (132078 грн / 14202 грн), колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, тому її розмір може бути зменшений.

При цьому, зменшуючи розмір неустойки, колегія суддів бере до уваги заявлене клопотання відповідача з цього приводу, характер правовідносин, що склалися між сторонами, та тривалість порушення відповідачем договірних зобов`язань, адже той, взявши позику на два місяці (з 25 березня 2017 року по 25 травня 2017 року) протягом майже одного року після закінчення строку дії договору позики не повернув її позивачу (станом до дня звернення позивача до суду з даним позовом), тому розмір штрафу за договором позики підлягає зменшенню до 30000 грн.

Заперечення позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо відсутності підстав для зменшення розміру неустойки за договором позики не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки не знайшли свого підтвердження обставинами справи, так як сума штрафу значно перевищує суму збитків від неповернення позики у передбачений договором строк.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про необхідність зменшення суми боргу за договором позики на сплачену відповідачем суму, так як відповідно до платіжного доручення від 11 квітня 2019 року за № Р24А590495079А47527, від 16 травня 2019 року за № Р24А608235965А71032 та від 18 червня 2019 року за № Р24А624400414А72203 кошти в сумі, відповідно 5379 грн 95 коп., 5274 грн 80 коп. та 3717 грн 66 коп. були сплачені відповідачем після ухвалення оскаржуваного рішення (а.с. 93, 129), а всього на загальну суму, що еквівалентно 540 доларам США на момент їх виплати по частинам, тому вказана сума має бути врахована під час визначення суми боргу за договором позики, тобто, позов має бути задоволений частково.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, так як допустив притягнення відповідача до подвійної відповідальності за вимогами про стягнення неустойки, передбаченої пунктом 8 договору позики, тому рішення суду в частині стягнення неустойки у сумі 93000 грн необхідно скасувати, а у частині стягнення штрафу - змінити, зменшивши суму стягнення до 30000 грн, а не 132078 грн 60 коп., як визначив суд першої інстанції.

Крім того, у стягненні суми позики необхідно відмовити, так як відповідачем доведено, що вказані кошти він сплатив станом на момент перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 1, 4, ч. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року в даній справі в частині стягнення з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 неустойки, передбаченої пунктом 8 договору позики скасувати, а в частині стягнення штрафу - змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини оскарженого рішення суду в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у вигляді штрафу у сумі 30000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 червня 2019 року.

Головуючий: С.Г.Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина