КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8193/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року (суддя Коренюк А.М.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 57 080грн 74коп. за кредитним договором від 15 серпня 2010р. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 15 серпня 2010р. відповідач отримав кредит у розмірі 3 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач посилався на те, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, а відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010р., та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте відповідач своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору не надавав, зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим за даним кредитним договором станом на 31 серпня 2017р. існує заборгованість у розмірі 57 080грн 74коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 998грн 81коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 47 178грн 43коп.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 709грн 18коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500грн (фіксована частина) та 2 694грн 32коп. (процентна складова).

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 080грн 74коп. та 1 600грн судового

збору.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 1 квітня 2019 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач посилається на неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, оскільки суд не врахував, що позивачем не надано доказів видачі кредитної картки за кредитним договором від 15 серпня 2010р.

Також відповідач зазначає, що договір б/н від 15 серпня 2010р. не відповідає вимогам закону щодо змісту договорів споживчого кредиту, тому є нікчемним.

Крім того, відповідач вважає, що судом неправомірно не застосовано строк позовної давності, про пропуск якого він заявляв у відзиві на позовну заяву.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15 серпня 2010р. ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій зазначив, що просить надати йому платіжну картку кредитка «Універсальна», та погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Крім того, ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правила надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Позивач надав суду першої інстанції розрахунок заборгованості, згідно якого станом на 31 серпня 2017р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 998грн 81коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 47 178грн 43коп.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 709грн 18коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500грн (фіксована частина) та 2 694грн 32коп. (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання та надав відповідачу кредитні кошти, а відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає примусовому стягненню.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 265 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Вказаним вимогам норм процесуального права рішення суду першої інстанції не

відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Подавши анкету-заяву від 15 серпня 2010 року, відповідач підтвердив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку.

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір, спір щодо якого вирішено у справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що укладений договір є нікчемним.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Заперечуючи проти позовних вимог у суді першої інстанції, відповідач зазначав, що кредитний договір від 15 серпня 2010р. не укладав, а банком не надано доказів видачі йому кредитної картки за вказаним договором.

Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на

які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор зобов`язаний довести, що він виконав умови кредитного договору та надав позичальнику обумовлену кредитним договором суму.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав суду анкету-заяву, підписану ОСОБА_1 , про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15 серпня 2010 року, умови та правила надання банківських послуг, а також розрахунок заборгованості.

Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид зазначений у пам`ятці клієнта, довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві.

У анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 просить надати платіжну картку кредитка «Універсальна», однак, ні розмір кредитного ліміту, ні строк дії картки, ні дата її видачі у заяві не зазначені.

Висновок суду першої інстанції, що виконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості, колегія суддів вважає безпідставним, так як наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості не містить інформації про видачу або встановлення кредитного ліміту у розмірі, який зазначив позивач у позовній заяві.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано суду першої інстанції належних доказів у підтвердження виконання кредитного договору в частині надання відповідачу кредитних коштів.

Не надано позивачем суду першої інстанції і Тарифів банку, які були погоджені з відповідачем.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010р. № СП-2010-256, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 2.1.1.12.3. Умов та Правил надання банківських послуг погашення кредиту - це поповнення картрахунку держателя, яке здійснюється шляхом внесення коштів у готівковій або безготівковій формі та зарахування їх банком на картрахунок держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору.

Строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним обов`язковим платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, які є невід`ємною частиною договору, а також встановлюється даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості за кредитом (пункт 2.1.1.12.4. Умов та Правил).

Позивачем суду першої інстанції не була надана ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні інші докази, з яких можна встановити процентну ставку, яку погодився сплачувати відповідач за користування кредитними коштами, що позбавляє суд можливості перевірити розмір обов`язкового щомісячного платежу та процентів за користування кредитом, які позичальник повинен був сплачувати.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють перевірити правильність такого розрахунку та розміру заборгованості.

Крім того, з наданого позивачем суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 вересня 2014р. банком була збільшена процентна ставка за користування кредитом до 32,40% річних, а з 1 квітня 2015р. - до 42%.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом

може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа 6-1374цс17).

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення клієнта про не згоду із змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Пунктом 1.1.3.1.9. Умов та Правил встановлено обов`язок банку не рідше одного разу на місяць способом, указаним у заяві, надавати держателю виписки про стан картрахунків та про проведені за минулий місяць операціях по картрахункам.

Заява, підписана ОСОБА_1 15 серпня 2010 року, не містить визначення способу надання йому банком виписки про стан картрахунків, а відтак, саме позивач повинен був довести, що позичальник був у спосіб, встановлений умовами договору, повідомлений про зміни процентних ставок за користування кредитним коштами.

Разом з цим, позивачем не було надано суду доказів виконання умов договору та вимог закону про повідомлення відповідача про підвищення процентної ставки, що позбавляє можливості суд перевірити правомірність нарахування позивачем процентів за підвищеними ставками.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11. Умов та Правил надання банківських послуг (користування платіжною карткою) картка діє до останнього дня місяця, який указано на лицевій стороні картки.

По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), за зверненням клієнта до банку (пункт

2.1.1.2.12.)

Пунктом 2.1.1.12.4. Умов та Правил строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною договору, а також визначається даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та части заборгованості за кредитом.

Позивачем суду першої інстанції не надана ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, які б містили строк дії картки, а також довідка про видані відповідачу картки та строк їх дії, також в матеріалах справи відсутня інформація про надання відповідачу нової картки, що позбавляє можливість суд перевірити дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду, про застосування якої заявив відповідач у відзиві на позовну заяву.

Зазначаючи у рішенні, що підстав для застосування позовної давності немає, суд першої інстанції виходив з його переривання.

Разом з цим, судом першої інстанції не було встановлено, коли саме повинен був повернути відповідач отриманий кредит, якими саме діями і коли саме відповідачем були вчиненні дії, які перервали позовну давність.

Апеляційний суд позбавлений можливості здійснити перевірку зазначених обставин, так як позивач ні заперечень на відзив відповідача на позовну заяву, ні відзиву на апеляційну скаргу не надавав, а також не надав суду першої інстанції будь-яких належних документів у підтвердження дотримання строку позовної давності.

Також не надано судом першої інстанції належної оцінки доводам відповідача про неправомірність одночасного стягнення штрафу та пені за порушення грошових зобов`язань.

З тексту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача пеню та комісію у сумі 3 709,18грн, а також штрафи 500грн (фіксована частина) і 2694,32грн (процентна складова).

Банківська комісія - це винагорода за здійснення банком банківських операцій. Правова основа комісійної винагороди за банківські послуги - договір, за яким одна сторона - банк - зобов`язується здійснювати банківські операції від свого імені в інтересах клієнтів, які, у свою чергу, беруть на себе зобов`язання за здійснення цих операцій сплачувати на користь банку комісійну винагороду за банківські послуги згідно з банківськими тарифами.

Пунктом 2.1.1.5.5. Правил користування кредитними картами визначено, що клієнт зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, процентам за його користування, по перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 2.1.1.12.8. банк стягує комісію за обслуговування згідно з тарифами/пам`яткою клієнта/довідкою про умови кредитування.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Як вже зазначалося, позивачем суду першої інстанції не були надані ні тарифи, ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, що позбавляє можливості перевірити правомірність нарахування позивачем пені та комісії, та її розмір.

Крім того, згідно розрахунку заборгованості позивач у одній графі визначив заборгованість за пенею та комісією, хоча це є різним стягненням.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 2.1.1.12.6.1. Правил користування кредитною карткою визначено, що у разі

виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100грн, клієнт сплачує банку пеню.

Пунктом 2.1.1.7.6 Правил встановлено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш аніж на 30 днів, останній зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, застосування окрім штрафу як виду неустойки, визначеного Умовами, ще й пені є необґрунтованим, оскільки їх одночасне стягнення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що прямо заборонено Конституцією України та чинним цивільним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Таким чином, вимоги позивача про одночасне стягнення пені та штрафу не ґрунтуються на нормах матеріального права та є неправомірним.

Згідно частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що позивачем суду першої інстанції не було надано належних доказів у підтвердження виконання кредитного договору та надання відповідачу кредитних коштів, видачі кредитної картки, також позивачем не було надано тарифів банку, пам`ятки клієнта та довідки про умови кредитування, тому суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, безпідставно визнав доведеними обставини, що мають значення для справи, не врахував, що позивачем не надано достатніх та належних доказів у підтвердження позовних вимог, які не визнавалися відповідачем, неправильно застосовував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів скасовує рішення суду та ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, позивачу не відшкодовуються понесені ним при подачі позову судові витрати.

Відповідно до п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відповідач звільнений від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, апеляційна скарга підлягає задоволенню, тому з позивача у дохід держави підлягає стягненню 2 400грн (150% від судового збору, що

підлягав оплаті при пред`явленні позову).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», який знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, , на користь держави судовий збір у сумі 2 400грн ( розрахунковий рахунок № 0024, отримувач УК у Солом. р-ні/Соломян. р-н/22030101, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), , код банку отримувача 899998).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк