Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 639/7631/15-ц

провадження № 61-27055св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерна компанія «Харківобленерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року у складі судді Іванової І. В. та рішення апеляційного суду Харківської області

від 30 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерної компанії «Харківобленерго» (далі - АК «Харківобленерго») про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що АК «Харківобленерго» надає ОСОБА_1 послуги енергопостачання, про нараховані суми оплати видає квитанції.

Інформація, вказана у квитанціях, не дає можливості позивачці зрозуміти, що і як нараховує відповідач та за які періоди, у зв`язку з чим, намагаючись зрозуміти викладене у квитанціях вона нервує.

У серпні місяці 2015 року ОСОБА_1 отримала квитанцію, яка була датована 11 серпня 2015 року та у якій вказано, що цей рахунок за липень 2015 року, однак, наступним рядком у квитанції вказано, що цей рахунок за період з 14 червня 2015 року по 14 липня 2015 року. Але період з 14 червня 2015 року по 01 липня 2015 року не входить у липень місяць.

Далі у квитанції вказані показання лічильника, які також зазначені станом на 14 липня 2015 року, тоді як вказано, що це рахунок за липень місяць, коли не ураховується період з 15 липня 2015 року до кінця липня місяця. У квитанції ідуть суми, нараховані за період з 14 червня 2015 року по 14 липня 2015 року та вказано: «разом нараховано 89,52 грн». Потім у квитанції вказано про борг на початок місяця 141,67 грн, що повинно значити «на 01 липня 2015 року», але тоді як виник цей борг, коли раніш сума розрахована за період з 14 червня 2015 року по 14 липня 2015 року, коли другі півмісяця червня увійшли у цю суму, а з іншої сторони, вони увійшли і в суму на початок місяця липня, тобто, період з 14 червня 2015 року по 31 червня 2015 року нараховані двічі.

До вищевказаної квитанції був прикріплений лист, на якому викладено попередження про те, що на 11 серпня 2015 року її борг складає 50,67 грн, але це вступає в протиріччя з сумою боргу, яка вказувалась в квитанції як

140,00 грн та датована 11 серпня 2015 року. При цьому дані у квитанції надруковані дуже дрібним та блідим шрифтом, деякі цифри зовсім не можливо прочитати, що ускладнює розуміння викладеного у квитанції.

З урахуванням уточнених позовник заяв від 20 лютого та 14 березня 2017 року, ОСОБА_1 просила визнати неправомірними дії відповідача по внесенню у квитанцію суперечливої, не зрозумілої інформації відносно періодів нарахування та грошових сум, різницю між сумою до оплати з сумами заборгованості, вказаних відповідачем у додатках до квитанцій. Зобов`язати відповідача складати квитанції до сплати послуг так, щоб з квитанції було зрозуміло, звідки розрахована кожна з вказаних у ній сум, а також зобов`язати відповідача зробити зміни у тексті квитанції відносно періодів нарахування, так, щоб період за «місяць» відповідав періоду з 1-го числа місяця по останнє число місяця, а не з 14-го по 14-те, щоб квитанції роздруковувались більш великим та яскравим шрифтом, щоб у квитанції вказувалась адреса центрального офісу відповідача та телефон, у тому числі і телефон районної служби.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано неправомірними дії АК «Харківобленерго» щодо не зазначення в інформації (рахунку) від 11 серпня 2015 року місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача.

Зобов`язано АК «Харківобленерго» зазначати в інформації (рахунку) місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АК «Харківобленерго» на користь держави судовий збір у розмірі 1 600,00 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунки за спожиту електричну енергію здійснювалися відповідачем у відповідності до діючого законодавства. Проте, відповідач порушив право позивача на отримання інформації щодо місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, що є порушенням пункту 12 частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Апеляційну скаргу АК «Харківобленерго» задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при розгляді справи суд першої інстанції помилково вважав, що відповідач порушив пункт 12 частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки зазначені вимоги закону не стосуються спірних правовідносин щодо споживання позивачем електроенергії, яка є специфічною продукцією і її виробник є загальновідомим. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача за одержанням необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації саме про продукцію з метою що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

В решті, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

20 листопада 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року і частині відмови у задоволенні позовних вимог та рішення апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до неправильно застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та надання неналежної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи.

Доводи інших учасників справи:

22 грудня 2017 року АК «Харківобленерго» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Жовтневого районного суду міста Харкова.

У грудні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 04 червня 2019 року № 549/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-27055св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг АК «Харківобленерго». На ім`я ОСОБА_1 відкрито особистий рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно пункту 22 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 591 від 23 серпня 2016 року оплата спожитої електричної енергії може здійснюватися: за розрахунковими книжками; за платіжними документами, які виписуються енергопостачальником; за карткою попередньої оплати.

Порядок та форма оплати спожитої електричної енергії визначаються у договорі.

У платіжному документі електропостачальник обов`язково має зазначити: номер особового рахунка; адресу об`єкта; призначення платежу; період, за який проводиться розрахунок; значення попередніх та поточних показів засобу обліку (багатофункціонального/зонного засобу обліку у разі його наявності); дату зняття фактичних показів засобу обліку (у разі проведення розрахунків за платіжними документами, які виписуються електропостачальником); обсяг спожитої електричної енергії; тарифи; розмір наданих пільг та житлових субсидій; суму до оплати.

З огляду на те, що договір між сторонами на постачання електроенергії не укладався, позивач не здійснює оплату за спожиту електроенергію за розрахунковою книжкою або за карткою попередньої оплати, а сплачує за квитанціями, які виписує енергопостачальник, то слід вважати, що саме такий спосіб позивач обрала для себе як сприйнятний для оплати спожитої електроенергії.

Оскільки, позивач здійснює оплату за платіжними документами, які виписуються енергопостачальником, то останній самостійно визначає щомісячну дату зняття фактичних показників засобу обліку і підстав вважати його дії неправомірними і зобов`язувати до зняття показників у визначений позивачем день місяця у суду не має.

Сторони вільні самостійно врегулювати спірні правовідносини шляхом укладення договору в якому позивач не позбавлена можливості обрати спосіб оплати за спожиту електроенергію за розрахунковою книжкою не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не буде встановлено іншого терміну і проводити знімання показань приладів обліку самостійно щомісяця.

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, з висновком якого частково погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що розрахунок за спожиту електричну енергію здійснювався відповідачем згідно із законом. Суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки суди встановили відсутність порушеного права позивачки, яке підлягало захисту в судовому порядку з даними позовними вимогами.

При цьому, апеляційний суд правильно вказав про помилковість висновку суду першої інстанції що відповідач порушив пункт 12 частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказані вимоги закону не стосуються спірних правовідносин.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від

21 липня 2017 року, в нескасованій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року, в нескасованій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко