Провадження №2-о/369/10/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2019 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

при секретарі Середенко Б.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 лютого 2018 року його адміністративний позов задоволено частково: визнано неправомірними дії управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації щодо відмови у наданні йому статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни згідно з вимогами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов`язано управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації повторно розглянути його заяву про встановлення йому статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни згідно з вимогами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за результатами розгляду якої ухвалити відповідне рішення. Однак, його права відновлені не були, тому він звернувся до суду із даною заявою.

Вказав, що відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Згідно п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 12 травня 1994р., «посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної комісії про групу та причину інвалідності.

Листом управління соціального захисту населення Києво-Святошинського районної державної адміністрації Київської області від 1 вересня 2016 року заявнику відмовлено у наданні статусу інваліда війни у зв`язку із ненаданням ним документа про залучення до складу формувань Цивільної оборони. Звертаючись до суду з даною заявою, заявник стверджував, що за розпорядженням начальника АТП 31044 від 30 червня 1986р. його було відряджено у м. Чорнобиль, де він був задіяний у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1 липня 1986р. по 7 липня 1986р. Згідно листа Приватного акціонерного товариства «Боярське автотранспортне підприємство» від 4 вересня 2018 року в архіві підприємства не знайдені документи про включення «Ірпінського АТП-31044» до складу формувань Цивільної оборони.

Тому заявник просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме залучення ОСОБА_1 , 1844 року народження, до склад формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Представник заявника подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання представник Управління праці та соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з`явився. Подав суду письмовий відзив на заяву. Вказав, що заявник дійсно брав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, є інвалідом 2 групи, але відсутні будь-які докази про те, що він брав участь у складі формувань Цивільної оборони, що є необхідною умовою для надання особі статусу інваліда війни на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону. Тому просив відмовити в задоволенні заяви.

Суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України розгляд справи провів у відсутність сторін.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України, судом розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 лютого 2018 року його адміністративний позов задоволено частково: визнано неправомірними дії управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації щодо відмови у наданні йому статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни згідно з вимогами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов`язано управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації повторно розглянути його заяву про встановлення йому статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни згідно з вимогами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за результатами розгляду якої ухвалити відповідне рішення. Однак, його права відновлені не були, тому він звернувся до суду із даною заявою.

Листом управління соціального захисту населення Києво-Святошинського районної державної адміністрації Київської області від 1 вересня 2016 року заявнику відмовлено у наданні статусу інваліда війни у зв`язку із ненаданням ним документа про залучення до складу формувань Цивільної оборони. Звертаючись до суду з даною заявою, заявник стверджував, що за розпорядженням начальника АТП 31044 від 30 червня 1986р. його було відряджено у м. Чорнобиль, де він був задіяний у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1 липня 1986р. по 7 липня 1986р. Згідно листа Приватного акціонерного товариства «Боярське автотранспортне підприємство» від 4 вересня 2018 року в архіві підприємства не знайдені документи про включення «Ірпінського АТП-31044» до складу формувань Цивільної оборони.

Частиною 1 ст.319 ЦПК України встановлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1, 7 постанові № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

При вирішенні справи суд приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 27 березня 2019 року (справа № 310/8703/17, провадження № 14-98 цс 19). Так, у постанові вказано, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, інваліди з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать, зокрема, інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Правовий статус інваліда війни підтверджується відповідним посвідченням, виданим відповідно до Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі також - Порядок).

У пункті 10 Порядку зазначено, що посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

На підтвердження факту залучення до формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і для доведення неправомірності відмови заінтересованої особи у наданні заявникові статусу інваліда війни, подаючи до суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення,заявник надав відповідні докази.

З огляду на документи, які є у матеріалах справи на час касаційного провадження, Велика Палата Верховного Суду вважає, що заявник звернувся до суду з метою отримання доказу, який би підтверджував правомірність його дій, спрямованих на отримання статусу інваліда війни. Тому правильним є висновок судів про те, що оскільки законодавство передбачає спеціальний порядок встановлення статусу інваліда війни, то в окремому провадженні не може бути встановлений юридичний факт залучення заявника до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який фактично підтвердить належність заявника до інвалідів війни.

У випадку якщо заінтересована особа отримала від заявника документи, які підтверджують факт його залучення до формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, проте надала відмову, яку заявник, маючи документальні підтвердження зазначеного факту, вважає безпідставною, він може оскаржити такі дії заінтересованої особи до адміністративного суду, до повноважень якого належить, зокрема, перевірка законності й обґрунтованості відмови заінтересованої особи та оцінка наданих їй заявником документів як доказів його залучення до формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина 4 статті 315 ЦПК України. Судом встановлено, що заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту залучення його до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Заявник вказував, що заінтересована особа у листі від 01 вересня 2017 року відмовила йому у наданні статусу інваліда війни. Підставою для відмови у наданні статусу інваліда війни стало те, що заявник не подав документи, які би підтверджували факт його залучення до формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Тому він просив встановити факт залучення його до таких формувань в окремому провадженні.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, враховуючи роз`яснення Верховного Суду України суди, що не можуть розглядати заяви про встановлення фактів належності заявників до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни тощо. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду, суди не можуть розглядати заяви про встановлення факту безпосередньої участі протягом певного періоду на будь-яких роботах, пов`язаних із ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. (пункт 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, висновком Верховного Суду України, викладеним в узагальненні «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 1 січня 2012 року). Тому, на думку суду захист прав у разі їх порушення заявник має здійснювати за правилами адміністративного судочинства шляхом оскарження дій чи бездіяльності відповідного органу. Враховуючи характер спірних правовідносин, наявність заперечень заінтересованої особи щодо такого залучення заявника саме у складі цивільної оборони, суд приходить до обґрунтованого висновку про неможливість розгляду заявленої вимоги в окремому провадженні, а заяву слід залишити без розгляду на підставі ч.4 ст.315 ЦПК України.

Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.

Керуючись ст.ст. 76-81, 95, 229, 258, 259, 263-265, 268, 315-319, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення або складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 19 червня 2019 року.

Суддя Н.С. Пінкевич