Справа № 461/3663/18 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/2679/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про визнання частково недійсною та скасування ухвали Львівської міської ради №1931 від 14 листопада 2012 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до відповідачів - Львівської міської ради та ОСОБА_3 у якому просили:

визнати недійсною та скасувати ухвалу дев`ятої сесії шостого скликання Львівської міської ради №1931 від 14 листопада 2012 року в частині затвердження ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,0184 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2012 року, серія НОМЕР_1 , виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,01184 га за кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_2 зареєстрованим в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю №103076 від 29 грудня 2012 року та скасувати його державну реєстрацію.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2018 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат за надання правової допомоги в розмірі 2250,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат за надання правової допомоги в розмірі 2250,00 грн.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилаються на те, що згідно плану забудови домоволодіння по АДРЕСА_1 відстань між суміжними будинками, які значаться тепер під № 5 і АДРЕСА_1 становить 6 м 75 см. Вказане давало можливість як Узгоджувальній комісії для вирішення земельних спорів при розгляді земельного спору, а також Львівській міській раді при прийнятті ухвали № 1931 від 14.11.2012 року про затвердження відповідачу ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою, врахувати інтереси суміжних землекористувачів та встановити межу між будинками № 5 і № 5А (не менше 3-х метрів, згідно ДБН -92 ), яка б забезпечила їх права на безперешкодний проїзд до будинку пожежної машини, карети швидкої допомоги та іншого транспорту для обслуговування будинку, чого Львівська міська рада при прийнятті рішення не врахувала, тим самим порушивши конституційні права скаржників.

Відповідно до плану земельної ділянки станом на 16.06.1999 року та Державного акту про право власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_3 , останньому надана спірна частина земельної ділянки між будинками № 5 і № 5А шириною 5м 10 см., при загальній ширині між будинками 6 м 75 см.

Вказує відстань від межі, де відповідачем встановлена металева огорожа, до будинку АДРЕСА_1 становить лише 1 м 65 см., що унеможливлює заїзд до будинку будь-якого транспорту, в тому числі і пожежних машин.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2018 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2018 року зміні в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" від 01 липня 2011 року та Свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 21 червня 2011 року.

Згідно архівного витягу за будинком АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету міської ради № 1157 від 20 серпня 1953 року залишено присадибну ділянку площею 522,50 кв.м. Згідно довідки №3/460, виданої 31 січня 2013 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», на земельній ділянці площею 522,5 кв.м., яка закріплена за будинком №5 фактично розташовані житлові будинки №5 і №5 «а».

Відповідно до довідки Управління Держкомзему у м. Львові № 40/01-14/207 від 24 січня 2012 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 відноситься до земель, що не надані у власність чи користування; за категорією земель відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Згідно ст.121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах не більше 0,25 гектара, в селищах не більше 0,15 гектара, в містах не більше 0,10 гектара.

Тому власники цих житлових будинків №5 і №5 « а » по АДРЕСА_1 були вправі на паритетних засадах претендувати на отримання у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування належних їм будинків.

На підставі ст.ст. 118, 121 Земельного кодексу України, тобто, у порядку приватизації земельної ділянки, ОСОБА_3 звернувся до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку площею 0,0184 га.

У зв`язку з відсутністю згоди суміжних землекористувачів на погодження (встановлення) меж земельної ділянки, узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів Львівської міської ради винесено рішення, викладене у протоколі № 18 від 25 січня 2012 року, яким рекомендовано межу земельної ділянки привести у відповідність до плану земельної ділянки, виготовленого ЛМБТІ станом на 16 червня 1999 рік (ділянка № 5, квартал № 178).

Ухвалою Львівської міської ради № 1931 від 14 листопада 2012 року відповідачу ОСОБА_3 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, та передано у власність для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,0184 га. Право власності ОСОБА_3 на спірну ділянку засвідчується виданим Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 29 грудня 2012 року.

Отже, оскаржуваною ухвалою відповідачу ОСОБА_3 надана лише частина земельної ділянки, закріпленої рішенням виконавчого комітету міської ради № 1157 від 20 серпня 1953року за будинком № 5 (тепер №5 «а») по АДРЕСА_1 , а саме 184 кв.м., тоді як залишок площі вищевказаної земельної ділянки становить 338,5 кв.м., яким і користуються позивачі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_3 , будучи власником будинку по АДРЕСА_1 , мав право на безоплатну передачу земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для обслуговування житлового будинку.

Відповідач Львівська міська рада, приймаючи оскаржувану ухвалу діяла у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та іншими законами України.

Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, відповідно до ст.19 Конституції України, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та іншими законами України.

Згідно вимог ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Тому, ухвала Львівської міської ради № 1931 від 14 листопада 2012 року в частині затвердження ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, та передачі у власність для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,0184 га, відповідає вимогам закону.

У серпні 2012 року ОСОБА_1 зверталися до Львівської міської ради із заявою щодо безоплатної передачі їм у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду цієї заяви Управлінням природних ресурсів та регулювання земельних відносин скеровано останнім лист № 2403-3 вих. № 1740 від 04 вересня 2012 року, у якому останнє вказало на необхідність подання відповідного переліку документів для вирішення питання щодо приватизації землі.

Однак лише 18 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів щодо погодження межі між земельними ділянками на АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з протоколу №62 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 18 січня 2013 року.

Відтак, доказів того, що на момент винесення оспорюваної ухвали (а саме 14 листопада 2012 року) чи в подальшому позивачкою ОСОБА_1 було подано Львівській міській раді повний перелік документів, необхідний для розгляду даного питання, до позовної заяви не долучено, через що доводи позивачів про те, що вони претендували на ділянку, надану відповідачу ОСОБА_3 , не відповідають дійсності.

Крім того, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15 жовтня 2014 року у справі № 461/4322/13-ц також встановлено, що необхідного переліку документів для реалізації свого права на отримання земельної ділянки у власність Львівській міській раді позивачка ОСОБА_1 не подавала.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року у справі № 461/4322/13-ц встановлено: позивач ( ОСОБА_1 ) з 25 жовтня 2006 року є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 06 липня 2001 року; Львівським ОДКБТІ та ЕО станом на 03 жовтня 2003 року виготовлено технічний паспорт на будинок №5а ( співвласники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ), у якому зазначено загальну площу земельної ділянки 300,7 кв.м.

Жодних документів, які б підтверджували виникнення у позивачів права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а діючим законодавством не передбачено передачі у власність земельної ділянки для обслуговування квартири, то непідтвердженими є доводи позивачів про те, що прийняттям оскаржуваної ухвали їм створено перешкоди в реалізації їх конституційного права на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування будинку.

В частині покликання позивачів на помилковість рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 25 січня 2012року (витяг з протоколу № 18) через відсутність їх згоди на розмежування земельної ділянки між будинками №№ 5 і 5 «а», в яких проживають позивачі і третя особа, суд першої інстанції правильно врахував, що вказаний протокол був предметом оскарження зі сторони позивача ОСОБА_1 у порядку цивільного судочинства.

Зокрема, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15 жовтня 2014 року у справі № 461/4322/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання частково недійсним протоколу узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради та зобов`язання вирішити земельний спір відповідно до закону, відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 жовтня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено, рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року залишено без змін.

Як зазначено у рішенні Галицького районного суду м. Львова від 15 жовтня 2014 року у справі № 461/4322/13-ц суд, перевіривши відповідність оскаржуваного протоколу засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 25 січня 2011 року №18 в частині рекомендування приведення межі земельної ділянки у відповідність до плану земельної ділянки, виготовленого ЛМБТІ станом на 16 червня 1999 року вимогам чинного законодавства, виходячи з встановлених судом обставин, приходить до висновку, що такий не порушує прав позивача, а тому складений в межах компетенції, є правомірним.

Рішеннями судів підтверджено правомірність вказаного рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради, а відтак останнє обґрунтовано враховано Львівською міською радою під час прийняття спірної ухвали № 1931 від 14 листопада 2012 року.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання позивачів щодо наявності самовільно збудованих і небезпечних для проживання позивачів добудов до будинку АДРЕСА_1 , оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 у 2013 році зверталася із скаргою у Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради з приводу демонтажу, на її думку, самовільно влаштованого (впритул до житлового будинку по АДРЕСА_1 ) дерев`яного сараю та вбиральні. З відповіді Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №32 вих-2453 від 23 травня 2013 року вбачається, що при вивченні матеріалів компетентними особами встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0184 га на АДРЕСА_1 знаходиться у приватній власності ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

В результаті обстеження встановлено, що до житлового будинку примикає дерев`яний тамбур розм. 1,60м х 2,60м та сарай розм. 2,70м х 3,50м. Дані споруди зазначені у технічному паспорті на будинок по АДРЕСА_1 , який виготовлений 05 квітня 2011 року ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», а також в плані міжміського бюро технічної інвентаризації станом на 1954р. та 1999р.

Відмітка про самочинне будівництво за вказаною адресою у технічному паспорті відсутня.

Не підтвердилися в ході перевірки дані про наявність дворової вбиральні біля будинку по АДРЕСА_1 .

Вказані обставини також встановлені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 серпня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року у справі №462/3331/14-ц.

Таким чином, не підтверджуються матеріалами справи доводи позивачів про те, що прибудова тамбура до вказаного будинку та зведення господарських споруд проведені з порушенням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, зведені на чужі земельній ділянці і є самочинними.

Що стосується позивача ОСОБА_2 , то матеріали справи не містять доказів які б підтверджували його відношення до спірної земельної ділянки чи квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі про порушення відповідачами законних прав та інтересів позивачів безпідставні та спростовуються матеріалами справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали Львівської міської ради, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ухвалою Львівської міської ради № 1931 від 14 листопада 2012 року будь-які права та інтереси позивачів зі сторони відповідачів не порушуються, прийняте рішення Львівської міської ради відповідає вимогам закону та не стосується позивачів, не породжує для них прав та обов`язків, а тому в задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсною та скасування ухвали № 1931 9-ої сесії 6-го скликання Львівської міської ради слід відмовити.

Так як позовні вимоги про визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 та скасування його державної реєстрації є похідними від позовних вимог про визнання частково недійсною та скасування ухвали № 1931 9-ої сесії 6-го скликання Львівської міської ради, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вказаних вимог.

Суд першої інстанції обґрунтовуючи своє рішення прийняв до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч.3 цієї ж статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій договору-доручення про надання правової допомоги №070 від 12 вересня 2013 року, додатку №1 від 20 червня 2018 року згідно договору-доручення №070 від 12 вересня 2013 року, окремої угоди погодження вартості правової допомоги від 20 червня 2018 року, рахунку від 20 червня 2018 року, квитанції №ПН1235 від 23 серпня 2018 року, акту виконаних робіт№1 від 21 червня 2018 року відповідач ОСОБА_3 поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 гривень.

Я зазначено у ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч.5 ст.135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг);

часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

З урахуванням приписів ч.4 ст.137 ЦПК України з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути по 500 гривень витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із відмовою у задоволенні їхнього позову до відповідачів.

Такий розмір буде розумним і справедливим відносно ціни позову, часу який затратила адвокат на надання правничої допомоги ОСОБА_3 , її участь в судових засіданнях, матеріального стану позивачів, тяжкого захворювання ОСОБА_1 (а.с.164)

Тому в частині витрат на професійну правничу допомогу рішення суду підлягає зміні, а в решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ст.374, ст.ст.376 - 380, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2018 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 500 (п`ятсот) гривень витрат за надання правничої допомоги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.