Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 592/4338/16

провадження № 61-24582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року у складі судді Косолап М. М. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів Кононенко О. Ю., Семеній Л. І., Бойка В. Б.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним фіктивний договір позики, датований 06 березня 2008 року, у якому позикодавцем зазначена ОСОБА_2 , а позичальником ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що з 07 березня 2008 року позивач був учасником проекту «Спонсорство міст» та учасником фонду ОСОБА_4 , вносив кошти для отримання прибутку. У червні 2008 року позивач зрозумів, що проект є фінансовою пірамідою і став вимагати повернення коштів, які йому повертали частками.

Частину коштів позивачу повернули, але 1000 доларів запропонували віддати за умови підписання договору з раніше незнайомою йому ОСОБА_5 ,

Вказану суму позивач отримав в серпні чи вересні 2008 року, але договір не читав, кошти у безпосередньо у ОСОБА_2 не брав, про борг дізнався після того, як рішення суду про стягнення з нього цього боргу на користь ОСОБА_2 було пред`явлено до примусового виконання.

Таким чином, у сторін вказаного правочину не було наміру виконувати укладений договір, позивач мав на меті повернути належні йому кошти, які вніс до проекту, та у борг кошти не брав, що свідчить про відсутність досягнення згоди сторонами правочину щодо істотних умов позики, а отже, такий договір є фіктивним та підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2017 року, позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що позивач не довів відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. В даному випадку, він не спростував факт, що на виконання оспорюваного договору отримав від відповідача кошти у розмірі 1000 доларів США. Судом не встановлено, що обидві сторони правочину вчиняли його лише для вигляду, а позивач не довів належними та допустимими засобами доказування, що договір позики був укладений між сторонами без наміру створення юридичних наслідків, які обумовлювалися цим договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами допущено порушення норм процесуального права щодо належної оцінки сукупності усіх наявних у справі доказів, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, зокрема статей 202, 234, 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Судами не враховано, що викладені ОСОБА_1 факти повністю підтверджуються поясненнями третьої особи у справі ОСОБА_6 , яка надала суду копії документів по проекту ОСОБА_4, які підтверджують наявність зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 по договору позики. Також доводи позивача підтверджуються матеріалами кримінального провадження та протоколом допиту ОСОБА_2

З наведених доказів вбачається, що насправді між сторонами не були вчинені дії, направлені на укладення договору позики, а мали місце зовсім інші правовідносини, які повинні були потягнути за собою зовсім інші правові наслідки. При вчиненні правочину сторони бажали настання зовсім інших правових наслідків, ніж безпосередньо було передбачено цим правочином, а тому суди попередніх інстанцій повинні були застосувати частину 1 статті 202 ЦК України, відповідно до яких дії осіб повинні бути направлені на реальне настання наслідків, передбачених певним правочином, а також статтю 1046 ЦК України у сукупності із частиною першою статті 203 ЦК України, так як зміст правочину суперечив вимогам закону щодо правової природи та щодо наслідків укладення договору позики.

Внутрішня воля учасників оспорюваного правочину в момент його укладення не відповідала тим наслідкам, які у ньому були задекларовані, а тому висновки судів про те, що позивач не довів наявність підстав для визнання недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю не відповідає фактично встановленим та доведеним позивачем обставинам.

При прийнятті оскаржуваних рішень суди попередніх інстанцій порушили приписи статей 57 - 60, 64, 212, 214, 215 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи), проігнорували покази та надані документи ОСОБА_6 , а також матеріали кримінального провадження і письмові докази, що у ньому містяться.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК Україниза договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК Українифіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

З аналізу змісту статті 234 ЦК України, можна дійти висновку, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, позивач не спростував факт отримання коштів у розмірі 1000 доларів США за цим договором, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання цього правочину недійсним, оскільки на його виконання було передано майно, тому такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Доводи касаційної скарги, що суди не дали належної оцінки матеріалам кримінального провадження, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що під час розгляду справи судами надавалася оцінка цим доказам і, за результатами проведення якої, суди правильно виходили з того, що обставини, встановлені у цьому кримінальному провадженні, не є підставою звільнення позивача від доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо правових наслідків фіктивності правочину, визначених статтею 234 ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками судів стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська