КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8500/2019
справа № 752/3337/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, постановленого під головуванням судді Колдіної О.О. 10 січня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Секретаріату Кабінету Міністрів України, Автопідприємства Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Господарсько - фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів Секретаріату КМУ, Автопідприємства Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату КМУ, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Господарсько - фінансовий департамент Секретаріату КМУ, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 28.01.2013 № 70-к ОСОБА_1 призначено на посаду директора Автопідприємства Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України.

Наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 811-к позивача було звільнено з посади на підставі п.8 ч. ст.36 КЗпП України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.01.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2016, скасовано наказ про звільнення, поновлено позивача на посаді директора Автопідприємства та поновлено дію контракту від 28.01.2013.

Вказував, що 22.01.2018 ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом Міністра Кабінету Міністрів від 21.06.2016 № 433-к та наказом секретаря Кабінету Міністрів України від 10.11.2017 № 478-к «Про внесення змін до наказу від 21.06.2016 № 433-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », яким було змінено дату поновлення на посаді директора Автопідприємства.

Того ж дня позивача було ознайомлено з наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 21.06.2016 № 434-к про звільнення його з посади директора Автопідприємства в зв?язку із закінченням терміну дії контракту 01.02.2016.

Вказаний наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки сам факт видачі наказу 21.06.2016 про поновлення його на посаді директора Автопідприємства, на його думку, свідчить про визнання Секретаріатом Кабінету Міністрів України наявності трудових відносин після 01.02.2016 , а тому вказаний трудовий договір був продовжений на невизначений строк.

Позивач вказував, що наказ про призначення на посаду, який був підставою для виникнення трудових відносин, не містить посилання на строк його дії, що свідчить про безстроковість трудового договору.

Також позивач вказував, що станом на 21.06.2016 рішення суду про поновлення його на посаді, незважаючи на наявність наказу про це, не було виконано, що встановлено ухвалою Голосіївського районного суду м. Києві від 20.06.2017, а тому відповідач звільнив його, не поновивши на посаді.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 січня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Секретаріату Кабінету Міністрів України, Автопідприємства Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Господарсько - фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував, що невиконання позивачем своїх посадових обов`язків не залежало від його волі, а було наслідком створених Секретаріатом КМУ перешкод.

Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що контракт, укладений Департаментом - підпорядкованою Міністру Кабінету Міністрів структурною одиницею, не може встановлювати строку трудових відносин, якщо уповноваженою на укладення трудових договорів посадовою особою (Міністром Кабінету Міністрів України) цей строк не визначений у наказі.

Крім того вказує, що судовими рішеннями, зокрема ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року, встановлено, що станом на 20 червня 2017 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року в частині поновлення позивача на роботі не було виконано, наказ № 433 від 21 червня 2016 року про поновлення позивача на роботі з 19 січня 2016 року не є належним виконанням судового рішення.

Звертає увагу, що судом першої інстанції, при оцінці правомірності оскаржуваного в судовому порядку наказу від 21 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 , не було досліджено умов Контракту щодо підстав припинення трудового договору.

Представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду та постановити нове про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Представники відповідачів просили апеляційну скаргу залишити без задоволення , а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов?язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У відповідності до п.8 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, встановлені контрактом.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов?язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Судом установлено, що наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 28.01.2013 № 70-к ОСОБА_1 призначено на посаду директора Автопідприємства Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на умовах укладеного контракту ( а.с.47)

Вказаний контракт був укладений терміном до 01.02.2016.

Згідно із п. 1.3 Положення про Автопідприємство Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України керівництво підприємством здійснюється його директором, який призначається та звільняється наказом Міністра Кабінету Міністрів України.

Згідно із п. 4.2 Положення про Автопідприємство з директором підприємства укладається контракт на визначений термін.

Пунктом 11 Положення встановлено, що директор Автопідприємства виконує свої обов?язки відповідно до законодавства, Положення про Автопідприємство та контракту.

Як убачається із наказу від 30.10.2014 № 811-к, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з підстав, передбачених контрактом.

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.01.2016. наказ від 30.10.2014 № 811-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Автопідприємства Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Автопідприємства, поновлено дію контракту від 28.01.2013, стягнуто з Автопідприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 131032,50 гривень.

Рішення в частині поновлення на роботі та виплату заробітної плати в межах середньомісячного заробітку в сумі 11015,57 гривень допущено до негайного виконання.

Зазначене рішення відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2016 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 залишено без змін.

21.06.2016 на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.01.2016 ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Автопідприємства Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України з 19.01.2016.

Того ж дня, 21.06.2016 Міністром Кабінету Міністрів України виданий наказ № 434-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Автопідприємства у зв?язку із закінчення терміну дії контракту 01.02.2016.

На підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2017 роз?яснено рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.01.2016 та визначено, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді з дати звільнення, та саме з 30.10.2014.

Вказана ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.09.2017.

10.11.2017 Міністром Кабінету Міністрів України виданий наказ № 478-к про внесення змін до наказу від 21.06.2016 № 433-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » в частині дати поновлення на посаді - 30.10.2014.

Так, у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок закінчення строку дії контракту, суд визнає звільнення неправильним і зобов?язує власника виплатити цьому працівнику заробітну плату за час вимушеного прогулу до закінчення терміну дії контракту. Одночасно суд визначає працівника звільненим за п.8 ст.36 КЗпП України з урахуванням умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання, в тому числі передбаченої контрактом дати припинення правовідносин між сторонами.

Як убачається із рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.01.2016 наказ від 30.10.2014 № 811-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Автопідприємства Господарсько - фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Автопідприємства, поновлено дію контракту від 28.01.2013, стягнуто з Автопідприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 131032,50 гривень.

Вказане рішення набрало законної сили.

Із матеріалів справи також вбачається, що наказ № 433-к від 21.06.2016 про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Автопідприємства на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.01.2016 є чинним, не скасований у встановленому законом порядку, а лише до нього внесені зміни згідно з наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 10.11.2017 № 478-к в частині дати поновлення на посаді, що також спростовує посилання позивача на те, що станом на момент видання оскаржуваного наказу він фактично не був поновлений на посаді, а тому і не міг бути звільненим.

Відповідно до рішення суду про поновлення на роботі та відповідно до ухвали суду про роз`яснення рішення суду ОСОБА_1 поновлено на роботі з моменту його звільнення, а саме з 30.10.2014 року, а звільнено ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із закінченням терміну дії контракту з 1 лютого 2016 року - наказ № 434-к від 21 червня 2016 року ( а.с.29).

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що його було звільнено з роботи за закінченням дії контракту до того як було виконано рішення суду про поновлення на роботі є неспроможними, оскільки 21 червня 2016 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі з 30.10.2014 року та в той же день звільнено з роботи з 1 лютого 2016 року у зв`язку із закінченням дії контракту.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач фактично після звільнення 30.10.2014 і на момент видачі наказу № 434-к від 21.06.2016 не виконував будь - яких трудових обов?язків, заробітна плата йому не нараховувалася, і доказів на спростування вказаних обставин він суду не надав, а тому вважати, що його правовідносини з відповідачем було з 1.02.2016 року по день видачі наказу про звільнення 21.06.2016 року продовжено на безстроковий термін у суду підстав немає.

Крім того, Відповідно до п.п.6.1, 6.2 Контракту, укладеного між сторонами, термін його дії може бути продовжений шляхом укладення додаткової угоди або укладенням нового контракту. Будь - яких додаткових угод або ж нового контракту з позивачем укладено не було.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань на нові факти або засоби доказування, які мають значення для справи, натомість фактично зводяться до переоцінки доказів й незгоди апелянта з висновками місцевого суду та їх оцінкою, вони не вказують на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, які є обов?язковою підставою для скасування ухваленого в справі рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді: