КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2496/2019
справа №355/600/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Київського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на рішення Баришівського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Литвиненко О.Л. 23 жовтня 2018 року,

у справі за позовом Київського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

В квітні 2018 року Київський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Київської обласної державної адміністрації (далі Фонд) звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 боржником та стягнення з неї 173880,63 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 25 червня 2009 року між Фондом та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №1063, відповідно до якого його сім`я отримала 100000 грн. на строк 10 років для будівництва житлового будинку. Позичальник використав кошти фонду, проте ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер.

Пунктом 8.4 договору було передбачено, що у разі смерті позичальника його права та обов`язки переходять до повнолітніх спадкоємців.

ОСОБА_1 (дружина позичальника) надала письмову заяву-згоду про взяття на себе відповідальності за Кредитним договором №1063 своїм майном і грошовими доходами. Фонд зазначає, що зазначена згода рівнозначна договору поруки.

Після смерті позичальника, його дружина продовжувала виконувати зобов`язання 06 жовтня, 22 грудня 2009 року та 03 лютого 2010 року вносила грошові кошти, але у зв`язку із припиненням виконання зобов`язань Фонд звернувся до суду та 20 грудня 2013 року Баришівським районним судом Київської області її визнано боржником та стягнуто 16269 грн. заборгованості. 14 грудня 2017 року рішення було виконано.

Станом на 23 квітня 2018 року зобов`язання ОСОБА_1 перед Фондом становлять:

- 86835 грн. заборгованість за кредитом;

- 19463,58 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 67582,05 грн. штрафна санкція.

Посилаючись на викладені обставини, Фонд звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Фондом подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, посилається на те, що висновки суду суперечать рішенню Баришівського районного суду Київської області від 20 грудня 2013 року.

Вважає помилковим висновок про пропуск позовної давності та неврахування того, що зобов`язання поділено на частини.

Посилається також на те, що кредитні кошти є коштами, що виділені з державного бюджету, та згідно із ст.50 БК України позовна давність на вимоги до позичальників, кошти яким надано з бюджету, не поширюється.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на правильність висновків суду про застосування строків позовної давності. Одночасно просить вирішити справу за її відсутності.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги позивач уточнив, що ним було виявлено арифметичну помилку та заборгованість по відсотках за користування кредитом становить 18134,80 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників скаржника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на здійснення ОСОБА_1 платежів, які свідчили б про визнання нею боргу. При цьому, боржником її визнано рішенням суду, яке набрало законної сили 18 лютого 2014 року, після цього нею також не здійснювалось платежів у рахунок погашення боргу. Оскільки черговий платіж з моменту набрання рішенням суду про визнання її боржником мав бути здійснений не пізніше 05 квітня 2014 року, то і з позовом кредитор мав звернутися протягом трьох років, але звернувся тільки у 2018 році, у зв`язку із чим суд за заявою відповідача застосував наслідки спливу позовної давності.

Так, суд вказав, що рішення суду про визнання ОСОБА_1 боржником вступило в законну силу 18 лютого 2014 року, на виконання вимог п.2.6. кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язана була внести черговий платіж по кредиту не пізніше 05 квітня 2014 року, але цього не зробила.

Судом також вказано, що не підтверджено здійснення саме ОСОБА_1 платежів від 06 жовтня 2009 року в сумі 357,53 грн., від 03 лютого 2010 року в сумі 567,12 грн., від 22 грудня 2009 року у сумі 576 грн.

Щодо вимоги про визнання ОСОБА_1 боржником, то суд відмовив у її задоволенні, оскільки ОСОБА_1 вже визнано боржником за цим же зобов`язанням у іншій справі.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи убачається, що 15 червня 2009 року ОСОБА_2 звернувся до Київського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі із заявою про надання пільгового кредиту в сумі 100000 грн.

25 червня 2009 року між Фондом та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №1063 (будівництво). Згідно із предметом цього договору:

"Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 жовтня 1998 року №1597 "Про затвердження правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам на селі" із змінами і доповненнями, та інших нормативно-правових актів, які направлені на виконання регіональної програми житлового будівництва на селі "Власний дім", Фонд надає позичальнику довгостроковий кредит на строк 10 років для будівництва житлового будинку загальною площею 116,13 кв.м і надвірних господарських будівель у АДРЕСА_2 в сумі 100000,00 (сто тисяч) гривень 00 копійок".

За користування кредитом встановлена плата в розмірі 3% річних.

Згідно із Додатком №1 до договору зобов`язання має виконуватися частинами, щоквартально до 5 числа місяця, що настає за звітним періодом, а за 4 квартал - до 30 листопада поточного року. Дата закінчення кредитування 25 червня 2019 року.

Відповідно до п.1.3 договору кредит забезпечується всім належним майном ОСОБА_2 та майном повнолітніх членів його сім`ї, які дали згоду на участь у виконанні зобов`язань за кредитом.

На виконання умов договору Фондом згідно із Платіжними дорученнями №70 від 25 червня 2009 року та №103 від 03 вересня 2009 року позичальнику перераховано 25000 грн. та 75000 грн. відповідно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 20 грудня 2013 року у справі №355/1542/13 за позовом Фонду до ОСОБА_1 про визнання особи боржником та стягнення заборгованості визнано ОСОБА_1 боржником за Кредитним договором №1063 від 25 червня 2009 року та стягнуто з неї заборгованість за цим договором в розмірі 16269 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

З рішення Баришівського районного суду Київської області від 20 грудня 2013 року у справі №355/1542/13 убачається, що цим судом установлено, що відповідачка ОСОБА_1 , як член сім`ї та дружина ОСОБА_2 , надала Фонду письмову заяву-згоду про взяття на себе відповідальності за виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №1063 своїм майном і грошовими доходами. На підставі ст.520 ЦК України, згідно із якою боржник у зобов`язанні може бути замінений за згодою кредитора іншою особою, суд установив, що цією особою являється ОСОБА_1 , як поручитель перед кредитором боржника ОСОБА_2 , за виконання обов`язку щодо повернення кредиту.

Висновки у справі №355/1542/13, яка є преюдиціальною для розгляду цієї справи, ґрунтуються на тому, що висловивши заяву-згоду на укладення чоловіком кредитного договору, ОСОБА_1 тим самим взяла на себе зобов`язання як поручитель відповідати перед кредитором.

Згідно із ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно із положеннями цієї статті поручитель може як повністю зобов`язатися відповідати перед кредитором, так і частково.

З огляду на наведене колегія суддів уважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ураховуючи встановлені рішенням Баришівського районного суду Київської області від 20 грудня 2013 року у справі №355/1542/13 обставини та визнання ОСОБА_1 цим рішенням боржником за Кредитним договором №1063 від 25 червня 2009 року, вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 86835 грн., а також відсотків за користування кредитом в сумі 18134,80 грн. підлягають задоволенню.

Посилання відповідача та висновки суду першої інстанції в частині застосування позовної давності до таких вимог є помилковими, оскільки частиною 1 статті 50 Бюджетного кодексу України встановлено, що у разі надання кредитів з бюджету у позичальників виникає заборгованість перед бюджетом. З моменту надання кредитів з бюджету на суму отриманих з бюджету коштів права кредитора та право вимагати від позичальників повернення таких кредитів до бюджету у повному обсязі переходять до держави (Автономної Республіки Крим, територіальної громади). Позовна давність на вимоги щодо погашення такої заборгованості не поширюється.

Разом з тим, зазначена норма не поширюється на позовні вимоги в частині стягнення штрафу, який є санкцією за невиконання зобов`язання та відповідно до статті 258 ЦК України до таких вимог встановлена спеціальна позовна давність в один рік.

Умовами кредитного договору визначено, що у випадку несплати визначеного строковим зобов`язанням платежу позичальник сплачує Фонду штраф в розмірі 0,5% від суми не внесеного або не в строк внесеного платежу та відсотків за кожний день прострочки (п.7.2 Договору).

Проте пунктом 7.4 Договору передбачено, що встановлення факту порушення зобов`язань позичальником кредиту здійснюється шляхом складання двостороннього акту за участю представника місцевого органу державної влади або місцевого самоврядування та представника Фонду з ознайомленням позичальника. Відмова позичальника від підпису акта не звільняє його від відповідальності..

Матеріали справи не містять такого передбаченого договором акту, який би підтвердив порушення зобов`язання та був би підставою для реалізації визначеного у п.7.2 договору права на стягнення штрафу.

Відтак вимоги в частині стягнення штрафу задоволенню не підлягають у зв`язку із їх недоведеністю.

З огляду на наведене вище, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитом в розмірі 86835 грн., а також відсотки за користування кредитом в сумі 18134,80 грн., а всього 105035,65 грн.

Підстав для задоволення вимог в частині визнання ОСОБА_1 боржником колегія суддів не убачає, оскільки рішенням Баришівського районного суду Київської області від 20 грудня 2013 року у справі №355/1542/13 обставини такі вимоги вирішено.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду першої інстанції підлягав сплаті судовий збір у сумі 2608,20 грн., який і був сплачений. За подання апеляційної скарги судовий збір становив 3912,30 грн., який також сплачено.

Суд апеляційної інстанції вирішив про стягнення з відповідача 105035,65 грн., що становить 60,41% від ціни позову, відтак у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог підлягає стягненню 1575,61 грн. за звернення до суду першої інстанції та 2363,42 грн. за звернення до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.141, 259, 268, 367, 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Київського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Київської обласної державної адміністрації (код ЄДРЮОФОГФ 30303378, м.Київ, вул. Велика Васильківська, 13/1, оф. 316) 105035,65 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Київського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Київської обласної державної адміністрації (код ЄДРЮОФОГФ 30303378, м.Київ, вул. Велика Васильківська, 13/1, оф. 316) у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог 1575,61 грн. за звернення до суду першої інстанції та 2363,42 грн. за звернення до суду апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова