Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 758/13953/14-ц

провадження № 61-10969св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Алло»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Алло» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у складі судді

Декаленко В. С. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 липня

2016 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Алло» (далі - ТОВ «Алло») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманої суми.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору суборенди нежитлового приміщення № б/н від 01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 (на момент укладення мала статус фізичної особи-підприємця) передала, а

ТОВ «Алло» прийняло у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване у будівлі за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок № 13 , загальною площею 118 кв. м. Приміщення було передане у користування 01 листопада 2013 року. 04 жовтня 2013 року ним було сплачено гарантійний платіж у розмірі 160 314 грн 24 коп. та 27 грудня

2013 року було сплачено на користь ОСОБА_1 . 160 314 грн 24 коп. оплати орендної плати за січень 2014 року.

Починаючи з листопада 2013 року у центрі м. Києва, в першу чергу на території Майдану Незалежності та вул. Хрещатик розпочалися масові заворушення. Унаслідок чого на цих вулицях було зупинено рух транспорту та унеможливлено нормальний рух громадян. Товариством було прийнято рішення про припинення з 23 січня 2014 року роботи магазину, та видано наказ № 761-1 від 22 січня 2014 року. У подальшому він звернувся до

ОСОБА_1 з вимогою повернути частину орендної плати за січень 2014 року

(з 23 січня 2014 року по 31 січня 2014 року) у розмірі 46 542 грн 84 коп., а також гарантійний платіж у розмірі 160 314 грн 24 коп. 28 лютого 2014 року приміщення було повернуто орендодавцю, однак останнім не було повернуто вказані платежі.

Посилаючись на викладене та на статті 530, 625, 762 та 1212 ЦК України, ТОВ «Алло» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості у розмірі 242 521 грн 46 коп., що складається із: 206 857 грн 08 коп. основного боргу; 31 566 грн 91 коп. суми інфляційних втрат; 4 097 грн 47 коп. суми трьох процентів річних, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 2 452 грн 22 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Алло» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що саме 28 лютого 2014 року відбулося припинення укладеного між сторонами договору суборенди нежитлового приміщення від 01 жовтня 2013 року, шляхом підписання акта прийому-передачі як і було передбачено умовами договору. Тобто саме до цієї дати у орендаря існували зобов`язання зі сплати орендної плати відповідно до умов договору та вимог статті 762 ЦК України, а оскільки орендарем не було здійснено такої сплати за лютий місяць 2014 року, суд визнав правомірним та таким, що узгоджується з умовами договору

(пункт 5.5.), зарахування орендодавцем гарантійного платежу у розмірі 160 314 грн 24 коп. у рахунок орендної плати за лютий місяць 2014 року.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Алло» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. 28 лютого 2014 року між сторонами договору оренди було підписано акт приймання-передачі приміщення за договором. Відтак, лист позивача направлений відповідачу 22 січня

2014 року про неможливість використання приміщення за призначенням та вимушене припинення торгівельної діяльності, не свідчить про фактичне припинення договору оренди, так як позивач ще до 28 лютого 2014 року продовжував перебувати в орендованому приміщенні не звільняючи його. Крім того, за умовами договору лише підписання сторонами договору акта приймання-передачі свідчить про його припинення. У той же час апеляційний суд вважав, що позивач у ході розгляду справи не надав доказів на підтвердження того, що у визначений Торгово - промисловою палатою час (форс - мажорні обставини) він не мав можливості передати майно, що було предметом оренди, так як був позбавлений можливості доступу до приміщення, та можливості вчинити дії щодо передачі об`єкту оренди, як і доказів того, що відповідач відмовлявся прийняти майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вересні 2016 року,

ТОВ «Алло», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Алло» задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ТОВ «Алло».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року справу за позовом ТОВ «Алло» до ОСОБА_1 призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 червня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, при вирішенні справи, не застосовували частину шосту статті 762 ЦК України. За весь час, протягом якого ТОВ «Алло» не міг використовувати орендоване приміщення, нарахування орендної плати не повинно було відбуватись. За таких підстав, авансовий платіж, який незаконно було зараховано у рахунок оплати за лютий 2014 року (місяць, протягом якого був відсутній доступ до приміщення), мав бути повернутий з урахуванням днів січня 2014 року протягом яких (починаючи з 23 січня 2014 року) позивач не міг використовувати орендоване приміщення з підстав, які не залежать від нього.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 01 жовтня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ТОВ «Алло» було укладено договір суборенди нежитлового приміщення.

У пунктах 1.1., З.1., 3.3 вказаного договору сторони погодили, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець передає орендареві, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 118 кв. м, що розташоване в будівлі за адресою м. Київ, вул. Хрещатик, будинок № 13 , та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату.

Зазначене у пункті 1.1 цього договору нежитлове приміщення передається орендодавцем та приймається в оренду орендарем за актом

приймання-передачі нежитлового приміщення, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками. Нежитлове приміщення вважається прийнятим орендарем в день підписання акта приймання-передачі.

01 жовтня 2013 року сторонами вказаного договору було складено акт приймання-передачі нежитлового приміщення за договором суборенди нежитлового приміщення від 01 жовтня 2013 року, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове, платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок № 13 , загальною площею 118 кв. м.

28 лютого 2014 року між сторонами вказаного договору оренди було підписано акт приймання-передачі приміщення за договором, за яким орендар повернув, а орендодавець прийняв нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок № 13 , загальною площею 118 кв. м.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ТОВ «Алло» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно із частиною першою статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

За змістом частини другої статті 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

У постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі

№ 6-88цс13 зроблено висновок, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого;

4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Встановивши, що відсутні умови для застосування статті 1212 ЦК України, оскільки відповідач набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме в рахунок орендної плати сплаченої відповідно до умов вказаного договору суборенди нежитлового приміщення від 01 жовтня 2013 року, який був чинним, тобто не був визнаний недійсним або розірваним, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Алло», суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що саме 28 лютого 2014 року відбулося припинення укладеного між сторонами договору суборенди нежитлового приміщення від 01 жовтня 2013 року, шляхом підписання акта

прийому-передачі, як і було передбачено умовами договору. Тобто саме до цієї дати у орендаря існували зобов`язання зі сплати орендної плати відповідно до умов договору та вимог статті 795 ЦК України, а оскільки орендарем не було здійснено такої сплати за лютий місяць 2014 року, суд визнав правомірним та таким, що узгоджується з умовами договору

(пункт 5.5), зарахування орендодавцем гарантійного платежу у розмірі

160 314 грн 24 коп. у рахунок орендної плати за лютий місяць 2014 року.

При цьому суди правильно виходили з того, що позивач не довів, що у визначений Торгово-промисловою палатою час (форс-мажорні обставини) він не міг використовувати орендоване приміщення, вчиняв дії щодо передачі об`єкту оренди, й що відповідач відмовився прийняти орендоване майно.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судового рішення суду першої та апеляційної інстанцій не впливають.

Отже, рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Алло» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович