КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8254/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, постановленого під головуванням судді Хоменко В.С. 19 березня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Укратоменергобуд» про визнання припиненими трудових відносин, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Укратоменергобуд» про визнання припиненими трудових відносин, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що з квітня 2011 року працював у ПАТ «Укратоменергобуд» на різних посадах, остання з яких - Перший заступник голови правління.

Перебуваючи у щорічній відпустці з 16.08.2018 по 30.08.2018, позивачем було прийнято рішення про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КУпП України. Проте, ПАТ «Укратоменергобуд», отримавши заяву позивача, належних дій не вчинив, трудову книжку не повернув, розрахунок не провів.

За таких обставин, позивач ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просив суд визнати припиненими трудові відносини з 30.08.2018 року у зв?язку із звільненням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути на його користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 165 000,00 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 31 428,54 грн. та на відшкодування моральної шкоди - 10 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Укратоменергобуд» про визнання припиненими трудових відносин, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Укратоменергобуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 268, 57 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Укратоменергобуд» в дохід держави судовий збір в розмірі 768, 40 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин що мають значення для справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що трудову книжку апелянт отримав 02.10.2018, а остаточний розрахунок був проведений з ним лише 09.10.2018, а тому стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 30.08.2018 (дата звільнення) по 09.10.2018 ( день фактичного розрахунку), а це становить 33 дні.

Вказує, що середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача становить 46 288, 82 грн, так як середньоденна заробітна плата становила 1402, 49 грн.

Звертає увагу суду на те, що після отримання заяви про звільнення від 16.08.2018 відповідачем не здійснено жодних дій, щодо задоволення або незадоволення заяви. Позивач не мав достатніх засобів, а саме грошових коштів, для існування та не міг влаштуватись на нову роботу протягом 33 днів через затримку видачі трудової книжки, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, моральних страждань та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому вважає, що підлягає відшкодуванню також моральна шкода у розмірі 10 000,00 грн.

За таких обставин, просив стягнути з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 46 288, 82 грн ; визнати припиненими трудові відносини між Позивачем та Відповідачем з 30.08.2018 у зв?язку зі звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з Відповідача на користь Позивача вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку; стягнути з Відповідача на користь Позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності особи, що не з`явилася.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що на підставі наказу № 37-к від 19.04.2011 ОСОБА_1 був прийняти на роботу на посаду заступника технічного директора ЗАТ «Укратоменергобуд» з 19.04.2011 року з окладом згідно штатного розкладу (а.с. 53).

З 01.11.2017 ОСОБА_1 переведено на посаду першого заступника голови правління (а.с. 54).

Наказом № 66-к від 06.08.2018 ОСОБА_1 надано відпустку на період з 16.08.2018 року по 30.08.2018 (а.с. 55).

16.08.2018 ОСОБА_1 засобами поштового зв?язку направив на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з 16.08.2018 у зв?язку із погіршенням стану здоров?я та неможливістю виконувати посадові обов?язки, яка була отримана ПАТ «Укратоменергобуд» 17.08.2018 (а.с. 67-69).

30.08.2018 ОСОБА_1 направив засобами поштового зв?язку заяву про видачу трудової книжки у зв?язку із його звільненням за власним бажанням з 16.08.2018 та закінченням двотижневого строку. Вказана заява відповідачем отримана 30.08.2018 та зареєстрована за вхідним № 225 (а.с. 70).

Наказом № 81-к про припинення трудового договору від 30.08.2018 ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) (а.с. 56).

30.08.2018 ОСОБА_1 повторно надіслав на адресу Відповідача заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 30.08.2018, проведення розрахунку, видачу та направлення трудової книжки, яка була отримана ПАТ «Укратоменергобуд» 04.09.2018 (а.с. 71-75).

Посилання апелянта на ту обставину, що відповідач не відреагував на його заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, а тому він вважав, що він не звільнений і його права порушуються, у зв`язку із цим просив звільнити його з підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки місцевим судом вірно встановлено, що позивач виразив свою волю в письмовій формі , що підтверджується його власноручною заявою, та просив звільнити його за власним бажанням з 16.08.2018 року.

Як убачається із матеріалів справи, відповідно до Наказу №66-к від 06.08.2018, Позивачу була надана основна щорічна відпустку за період роботи з 19.04.2016 по 19.04.2017, терміном 14 календарних днів в період з 16.08.18 по 30.08.2018.

На момент отримання відповідачем заяви про звільнення від 16.08.18 ОСОБА_1 перебував у відпустці та був відсутній на робочому місці.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», якою передбачено, що «За бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки».

Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Окрім цього, судом установлено, що 30.08.2018 Позивачподав заяву наступного змісту: «У зв`язку з моїм звільненням за власним бажанням з 16.08.2018 та закінченням двотижневого строкупрошу віддати мені мою трудову книжку».

На думку колегії суддів, із вказаного тесту заяви убачається, що Позивач мав намір звільнитись саме на підставі ч. 1 ст. 38 КзПП України, оскільки попередження про звільнення за два тижні передбачено саме ч. 1 ст. 38 КзПП України.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідачем було правомірно звільнено працівника за ст.. 30 ч.1 КЗпП України з 30.08.2018 року, оскільки позивач виразив свою волю на звільнення та був звільнений після закінчення відпустки як передбачено вимогами закону.

Заява ОСОБА_1 про звільнення з підстав ч.3 ст. 38 КЗпПУ була отримала відповідачем 4.09.2018 року, вже після припинення між сторонами трудових стосунків, а тому не підлягала розгляду.

Оскільки виплата вихідної допомоги є похідною від підстав звільнення, то підстав для нарахування такої вихідної допомоги не вбачається.

За змістом статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов?язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, у строки, визначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 КЗпП України).

Як убачається із матеріалів справи, 02.10.2018 позивачем ОСОБА_1 отримана трудова книжка.

Розрахунок з позивачем відповідач провів 9 жовтня 2018 року, що визнається обома сторонами та підтверджується письмовими доказами. (а.с. 57-58, 59-64).

Сторонами також визнається правильність розрахунку середньоденної заробітної плати позивача на підставі Постанови Кабінету Міністрів від 8.02.1995 року за № 100 у розмірі 1 402 гривни 45 коп.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 31 серпня 2018 року по 9 жовтня 2018 року, що становить 28 робочих дні, в розмірі 39 268, 57 гривень.

Апелянт не навів в своїх апеляційній скарзі доводів про те, чому суд повинен був розрахувати кількість календарних, а не робочих днів за вказаний період.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів погоджується із рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Як зазначає позивач і в позовних вимогах і в апеляційній скарзі несвоєчасна видача трудової книжки позбавила його можливості своєчасного працевлаштування , несвоєчасна виплата заробітної плати призвела до порушення його життєвих зв`язків, вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, Позивачем, як при зверненні до суду, так і в ході судового розгляду, на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, наявності такої шкоди, причинового зв?язку між діями Відповідача та виникненням моральної шкоди, її розміру, не було надано належних та допустимих доказів , а відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Порушення строків видачі трудової книжки та строків виплати заробітної плати компенсовано шляхом стягнення середнього заробітку за весь час затримки, а тому колегія суддів вважає, що позивач за вказані порушення отримав належну сатисфакцію.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 13 червня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді: