ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року

м.Суми

Справа №592/5749/17

Номер провадження 22-ц/816/2907/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Орлов І. В.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 березня 2019 року в складі судді Алфьорова А.М., ухваленого у м. Суми, повне судове рішення складено - 15 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , мотивуючи свої вимоги тим, що під час її шлюбу з відповідачем у 2008 році було збудовано майстерню по ремонту автотранспорту площею 154 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена майстерня була добудована неповністю і є спільною сумісною власністю подружжя.

Просила суд визнати за нею право спільної сумісної власності з ОСОБА_2 на ? частину майстерні по ремонту автотранспорту площею 154 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Також просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь половину вартості вказаної майстерні 198000,00 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат. Пізніше, остаточно уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати за нею право спільної власності на ? частину майстерні по ремонту автотранспорту загальною площею 163,0 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - приміщення, позначене на проекті як автомайстерня № 1 площею 82,3 кв.м.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.03.2019 року позов частково задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва майстерні по ремонту автотранспорту за адресою АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення, та ухвалити нове, яким визнати за нею право власності на ? частину майстерні по ремонту автотранспорту загальною площею 163,0 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 , а саме приміщення, позначене на проекті, як майстерня № 1 площею 82,3 кв.м.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що зазначена автомайстерня є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що вказана автомайстерня навмисно не введена в експлуатацію позивачем з метою ухилення від поділу спільного майна, однак існує технічна можливість її добудови та поділу приміщення автомайстерні на дві частини, які є незалежними одна від одної. Вказує, що суд першої інстанції частково задовольняючи її позов обрав неефективний спосіб захисту її порушеного права, а виконати судове рішення неможливо.

Також, до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга відповідача - ОСОБА_2 , в якій останній, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги позивача вийшов за межі її позовних вимог, чим припустився порушення норм процесуального права. Вказує, що при визнанні права власності на будівельні матеріали за позивачем, суд першої інстанції не зазначив на які саме будівельні матеріали визнано таке право. Окрім того, зазначає, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів кількості матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного об`єкта нерухомості.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача вказує, що існує висновок експерта щодо невідповідності технічного стану побудованої будівлі майстерні вимогам ДБН, у зв`язку з чим унеможливлюється її використання через небезпеку для здоров`я і життя людей, майна та довкілля і ці обставини спростовують твердження позивача у скарзі про умисну тяганину з боку відповідача по вирішенню питання прийняття приміщення майстерні в експлуатацію. Вважає, що без закінчення будівництва фактична експлуатація приміщення майстерні неможлива.

Позивач та її представники апеляційну скаргу позивача підтримали та просили задовольнити, а на апеляційну скаргу відповідача заперечили.

Відповідач та його представник також просили скасувати рішення і прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню за таких обставин.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна), а отже недобудована автомайстерня не може вважатися об`єктом цивільних прав, а відповідно і спільною сумісною власністю подружжя. В такому разі у особи виникає право власності на будівельні матеріали.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Таким вимогам оскаржене рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 1997 року, який за рішенням Сумського районного суду Сумської області від 30.05.2014, що набрало чинності з 10.06.2014р. розірвано.

Відповідач з 24.07.2002р. здійснював підприємницьку діяльність, як фізична особа-підприємець з видом діяльності пасажирський наземний транспорт, щорічно протягом 2002 - 2014 року сплачував єдиний податок з доходу, а 15.07.2014р. припинив свою підприємницьку діяльність.

У серпні 2007 року відповідач, як фізична особа-підприємець уклав з Сумською міською радою договір оренди земельної ділянки площею 0,060 га за цільовим використанням, як землі підприємств іншої промисловості для розміщення майстерні по ремонту автотранспорту з терміном дії до 11.07.2012р. Строк дії договору договором від 16.05.2012р. продовжено до 11.07.2017р.

Згідно умов договору оренди земельної ділянки від 26.12.2017р., укладеного Сумською міською радою з ОСОБА_2 на строк до 12.07.2022 р., земельна ділянка площею 0,060га по АДРЕСА_1 передана відповідачу для розміщення майстерні по ремонту автотранспорту і за цільовим призначенням для розміщення та експлуатацію основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

З матеріалів справи № 592/11292/15-ц вбачається, що у 2007 році зроблено проект землеустрою щодо виділення земельної ділянки для промислового використання (під розміщення майстерні по ремонту автотранспорту) підприємцю Козинцю Р.В.

Актом від 27.07.2007р. сторонами договору оренди землі було погоджено та закріплено в натурі межі земельної ділянки і передача відповідачу межових знаків на зберігання.

Виготовлено в 2007 році робочий проект об`єкта будівництва майстерні по ремонту автотранспорту, що затверджений начальником управління архітектури та містобудування Сумської міської ради.

Дозвіл на виконання будівельних робіт № 57/2008 відповідачу було видано 25.03.2008р.

На виділеній земельній ділянці протягом 2007-2008 років було розпочато будівництво майстерні по ремонту автотранспорту, яка згідно висновків судово-будівельних експертиз від 28.07.2016р та від 31.01.2019 має 64% готовності, саме приміщення майстерні загальною площею 164 кв.м. Загальна вартість станом на січень 2019 року становить 332750 грн. Приміщення складається з двох приміщень розділених цегляною перегородкою із самостійними входами (в`їздами), тому існує можливість завершення будівництва і розділення приміщень на дві частини з подальшим облаштуванням окремими інженерними системами.

Обставини, період проведення будівельних робіт майстерні, сторонами не оспорюється.

За результатами натурного і візуального обстеження експерти прийшли до таких висновків.

Згідно результатів судової експертизи ( висновок № 250/251 від 28.07.16), проведеної у справі № 592/11292/15-ц, відповідаючи на питання визначити відповідність виконаних будівельних робіт та побудованої майстерні вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, державним будівельним нормам і правилам, протипожежним нормам і правилам, санітарним нормам, експерт вказує, що побудований об`єкт, що значиться майстерня по ремонту автотранспорту у даному технічному стані не відповідає вимогам ДБН В.1.2.-14-2009 "Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель, споруд, будівельних конструкцій та основ" в частині незадоволення експлуатаційних вимог до несучої спроможності фундаментів, стін, перемичок, а також задовільного технічного стану плит перекриття, що унеможливлює використання об`єкту з безпекою для здоров`я і життя людей, майна та довкілля.

Згідно висновку експерта № 926/927 від 31.01.2019 ступень готовності автомайстерні по АДРЕСА_1 на дату обстеження 64 % і відповідно до натурного обстеження встановлено технічну можливість завершення будівництвом об`єкту майстерні за функціональним призначенням, у проектній документації та у відповідності до вимог ДБН В. 2.3.-15:2007 "Споруди автотранспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів" і "Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів"; існує технічна можливість розділення приміщень на дві частини з подальшим облаштуванням окремими інженерними системами у зв`язку із наявністю окремого входу (виходу). Крім того, як підтвердив в судовому засіданні експерт ОСОБА_4 , яка обстежила в січні 2019 року об`єкт незавершеного будівництвом майстерні, дотримання вимог державно-будівельних норм ДБН, є обов`язковою умовою прийняття в експлуатацію по завершенню будівництва.

Таким чином, не дослідження цього питання при проведені експертизи у січні 2019 року, оскільки такого питання перед експертом не було поставлено, не спростовують висновків попередньої експертизи від липня 2016 року про неможливість використання об`єкту нерухомого майна за призначенням, через невідповідність окремих конструктивних елементів будівлі майстерні державно-будівельним нормам.

Мотиви позову ґрунтуються на тому, що незавершене будівництвом майстерня є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя і у зв`язку із розірванням шлюбу, остання бажає виділити свою частку в натурі шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину будівлі майстерні позначену в проекті як автомайстерня №1.

Заперечуючи на позов, відповідач стверджує, що будівництво майстерні відбувалось за рахунок коштів його підприємницької діяльності, оскільки дохід позивача був невеликим і не дозволяв приймати участь у витратах на будівництво майстерні.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що у нього відсутня проектна документація на майстерню і він здійснював будівництво на власний розсуд.

Але твердження відповідача щодо відсутності у нього такої проектної документації спростовуються вище переліченими документами, засвідчені печаткою управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області/, а його посилення на висловлення експерта в експертному висновку № 250/251 від 28.07.2016 щодо ескізності виготовленого проекту через відсутність в ньому креслень фасадів, розрізів будівлі, основних несучих конструктивних елементів розробленої автомайстерні, вказує тільки на недоліки виготовленого робочого проекту майстерні.

Отже, колегія суддів визнає, що будівництво майстерні не є самочинним будівництвом в розумінні частини 1 ст. 376 ЦК України, але її будівництво відбулось з недотримання державно-будівельних норм при проведенні будівельних робіт окремих конструктивних елементів приміщення майстерні, що унеможливлює її використання за призначенням, при наявності можливості здійснити її поділ на дві самостійні будівлі.

Вирішуючи спір, місцевий суд не навів в рішенні, що незавершене будівництво будівлю майстерні є спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_5 , але пришов до висновку, що оскільки незавершене будівництвом будівля майстерні не є об`єктом нерухомого майна, визнав право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва майстерні.

За змістом ст. 60 СК України основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 цього Кодексу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У статті 57 цього Кодексу наведені правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Як визначено у частині 2 статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

За правилами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не було доведено в судовому засіданні того, що кошті витрачені на будівництво автомайстерні були його особистою власністю чи того, що зазначена автомайстерня збудована лише за його кошти, тому твердження позивача, що будівля майстерні збудована за спільні кошти подружжя і є об`єктом їх спільної сумісної власності знайшли свого підтвердження.

Незважаючи на обставини надання земельної ділянки у користування ФОП ОСОБА_2 , останній не довів в суді того, що будівля майстерні є його особистою власністю, а його мотиви заперечення на позов стосовно невеликого розміру доходу позивача, через що вона не мала можливості приймати участь у витратах на будівництво майстерні, не заслуговують уваги, оскільки враховуючи норму ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Проте, апеляційний суд визнає, що місцевий суд не з`ясував суті позовних вимог з урахуванням зазначених обставин і визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва майстерні, притому, що вона фактично вважає порушеним її право на частину спільно набутого майна подружжя (будівлю майстерні по ремонту автомобілів, будівництво якого ще не завершене, але здійснювалось за їх спільні кошти в період шлюбу), тому підлягає поділу та що спосіб і порядок поділу цього майна є фактичне визнання за нею права на частину спільного нажитого майна подружжя.

Ухвалюючи рішення про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва майстерні, суд не врахував, що способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України, та що сутність поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

В порушення частини 1 ст. 13 ЦПК України суд першої інстанції вийшов за межі вимоги позивної заяви і при відсутності доказів проте, які будівельні матеріали були використані при будівництві приміщення майстерні, їх вартість для визначення частки кожного з подружжя, ухвалив рішення без дотримання норм ст. 263 ЦПК України.

Наведені вище доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та частково доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують на ці порушення норм процесуального права допущені місцевим судом при постановленні рішення, що дає апеляційному суду підстави для застосування п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК і скасуванню оскарженого рішення з ухваленням нового про відмову у задоволені позову за таких обставин.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, колегія суддів приходить до висновку, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

В силу частин 1, 2 ст. 319 ЦК України здійснення права власності відбувається шляхом володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, вчиненням будь-яких дій , які не суперечать закону з додержанням моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно частиною 3 ст. 331 цього Кодексу передбачено що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) і у разі необхідності така особа, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу нежитлового приміщення після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи нежитловим приміщенням (автомайстернею) з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Під час судового розгляду відповідач не заперечив проти виплати грошової компенсації вартості будівельних матеріалів, але з цього приводу позивачем не було надано доказів, що позбавило суд можливості вирішення цього питання.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток і права на цю частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін, але за умови здійснення будівництва об`єкту нерухомого майна у відповідності до державно-будівельних норм та реальної можливості використання приміщення за його цільовим призначенням відповідно робочого проекту забудови.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про можливе визнання за нею права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом приміщення майстерні і визнає ці вимоги такими, що на даний час не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені сторонами за апеляційний перегляд справи слід розподілити у такому порядку: через часткове задоволення апеляційної скарги позивача на її користь підлягає відшкодуванню 50% сплаченої суми за подання апеляційної скарги - 1485 грн., які стягує з відповідача, а у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача на його користь слід стягнути з позивача повну суму сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги - 2495 грн. У зв`язку із відмовою у задоволені позову, витрати на оплату судового збору за подання позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково, а ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину майстерні по ремонту автотранспорту, розміщеної по АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1485 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2495грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 червня 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: І.В.Орлов

В.І. Криворотенко