Провадження № 2/761/1793/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» про визнання договору в частині недійсним, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» (далі - відповідач), про визнання договору в частині недійсним, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.03.2010 року ОСОБА_1 та ККУП «ФК «Житло-інвест» уклали договір №КНТР-000148/кв про участь у фонді фінансування будівництва, за умовами п.1.1. якого Довіритель, на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_2, затверджених уповноваженим органом Фінансової компанії (Наказ №9 від 02.03.2010 року) (іменуються в цьому Договорі - Правила ФФБ) дає згоду на участь у фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ), бере на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ, передає Фінансовій компанії в управління грошові кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій Фінансової компанії з управління цими коштами, а Фінансова компанія зобов`язується здійснити за винагороду управління залученими грошовими коштами в інтересах Довірителя на умовах, визначених Правилами ФФБ та цим Договором. Строком введення новобудови в експлуатацію було зазначено 31.12.2010 року. Внаслідок бездіяльності відповідача в обумовлений договором термін будівництво завершено не було. При цьому, позивач зауважує, що ретельно ознайомившись з текстом договору, виявив умови договору, які є несправедливими та порушують його права, як споживача, зокрема п.п.5.2, 5,5 договору. Розмір пені, встановлений п.5.2 договору, є мізерним та таким, що передбачений за порушення, які споживач не може проконтролювати, а п.5.5. взагалі звільняє відповідача від відповідальності за неналежне виконання умов договору у разі неналежного виконання споживачем власних зобов`язань. Разом з тим, на думку позивача, оскільки строком виконання договору було визначено 4 квартал 2010 року, відповідно 01.01.2011 року договір мав бути виконаний, у зв`язку з чим зобов`язання відповідача перед позивачем прострочені. Крім того, через бездіяльність відповідача, позивачу завдано моральну шкоду.

Тому позивач просив суд визнати недійсними пункти 5.2 та 5.5 договору про участь у фонді фінансування будівництва від 09.03.2010 року; стягнути з відповідача на свою користь 64854835,20 грн. пені за прострочення виконання зобов`язання; стягнути з відповідача на свою користь 21618278,40 грн. моральної шкоди.

Ухвалою від 20.07.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

20.11.2018 року представник відповідача звернувся до суду із відзивом на позовну заяву.

24.01.2019 року позивач надав суду відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 24.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, підтримав пояснення зазначені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.03.2010 року ОСОБА_1 та ККУП «ФК «Житло-інвест» уклали договір №КНТР-000148/кв про участь у фонді фінансування будівництва, за умовами п.1.1. якого Довіритель, на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_2, затверджених уповноваженим органом Фінансової компанії (Наказ №9 від 02.03.2010 року) (іменуються в цьому Договорі - Правила ФФБ) дає згоду на участь у фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ), бере на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ, передає Фінансовій компанії в управління грошові кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій Фінансової компанії з управління цими коштами, а Фінансова компанія зобов`язується здійснити за винагороду управління залученими грошовими коштами в інтересах Довірителя на умовах, визначених Правилами ФФБ та цим Договором.

Відповідно п.1.3 Договору №КНТР-000148/кв об`єктом інвестування є квартира № НОМЕР_1 житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_2 .

На даний час ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» є управителем ФФБ житлового будинку на АДРЕСА_2, а забудовником об`єкту будівництва виступає ТОВ «Алекс Буд», взаємовідносин між сторонами врегульовано Договором №69/А-22 від 02.03.2010р., про організацію спорудження об`єкту будівництва житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, як на одну з підстав для його задоволення, посилається на те, що умови договору, зокрема п.п.5.2, 5,5 договору, є несправедливими та порушують його права, як споживача.

Так, положеннями п.5.2 Договору №КНТР-000148/кв, у разі використання фінансовою компанією коштів, переданих довірителем в управління не за цільовим призначенням, фінансова компанія сплачує довірителю пеню в розмірі 0,1% від суми коштів, використаних не за призначенням, за кожен день прострочення.

Відповідно п.5.5 Договору №КНТР-000148/кв фінансова компанія не несе відповідальності за неналежне виконання умов договору у разі неналежного виконання довірителем власних зобов`язань та інших умов, передбачених цим договором.

На думку позивача, зазначені пункти 5.2. та 5.5. Договору №КНТР-000148/кв. є несправедливими та підлягають визнанню недійсними відповідно до частини 6 статті 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу.

Разом тим, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, у Постанові Верховного суду України від 11.05.2016 у справі № 6-3020цс15 зазначено, що аналізуючи частину другу статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Разом з тим, позивачем не вказано в чому, на його думку, полягає порушення принципу добросовісності та чим пункти 5.2 та 5.5 Договору № КНТР-000148/кв. завдають йому шкоди.

Відповідно до умов п. 6.1. договору №КНТР-000148/кв, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором або до моменту припинення управління коштами довірителя на умовах, передбачених Правилами ФФБ та цим договором.

Судом встановлено, що позивачеві достовірно відомо, що обов`язок ввести об`єкт будівництва в експлуатацію - це обов`язок Забудовника, а не відповідача. Це підтверджується п. 1.1. Договору № КНТР-000148/кв., відповідно до якого позивач у повному обсязі визнав правила ФФБ у яких про це зазначено і зобов`язався їх виконувати, про що ним було засвідчено власним підписом у Договорі № КНТР-000148/кв.

Отже, перед тим як визнати себе стороною Договору № КНТР- 000148/кв., позивач, визнав Правила ФФБ та погодився із умовами Договору № КНТР-000148/кв.

За таких обставин, ще до моменту підписання Договору № КНТР-000148/кв. позивач мав можливість виразити свою незгоду із положеннями Договору № КНТР-000148/кв., які на його думку, є несправедливими.

Однак, навіть після ознайомлення із Договором № КНТР-000148/кв., позивач не одноразово підтверджував, що визнає взяті на себе зобов`язання, шляхом оплати вартості об`єкта інвестування 09 квітня 2010 року, 10 травня 2010 року, 09 липня 2010 року, 09 серпня 2010 року, 09 вересня 2010 року та остаточно розрахувавшись за об`єкт інвестування 30 вересня 2010 року.

Таким чином, позивач на момент сплати належних з нього грошових коштів визнавав умови Договору № КНТР-000148/кв., в тому числі і п.5.2 та п.5.5. і не заявляв відповідачеві жодних претензій, а тому позовні вимоги в частині визнання п.п.5.2, 5,5 недійсними - не підлягають задоволенню.

Окрім того, внаслідок бездіяльності відповідача в обумовлений договором час будівництво завершено не було та враховуючи, що обов`язок Управителя (Фінансової компанії) прострочено на 2415 днів, позивач просить суд стягнути пеню за прострочення виконання зобов`язання відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Проте, суд вважає такі вимоги безпідставними зважаючи на наступне.

Відповідно до пункту 4.1 Правил ФФБ (які відповідно до пункту 1.1. Договору № КНТР-000148/кв повністю визнані позивачем), фінансова компанія укладає з забудовником договір про організацію спорудження об`єкта будівництва, відповідно до якого забудовник бере на себе зобов`язання організувати спорудження об`єкта будівництва відповідно до затвердженої в установленому порядку проектно-кошторисної документації та висновку Держекспертизи, ввести його в експлуатацію та передати об`єкти інвестування Довірителям у строки та на умовах, визначених Правилами ФФБ та договором про участь у ФФБ, а фінансова компанія зобов`язується своєчасно здійснити фінансування обсягу підтвердженого замовлення на будівництво за рахунок залучених до ФФБ коштів довірителів (за винятком коштів оперативного резерву) на умовах, визначених договором про організацію спорудження об`єкта будівництва.

Згідно з пунктом 4.18 та 5.5.1 Правил ФФБ, забудовник зобов`язаний виконати свої зобов`язання за договором щодо організації спорудження об`єкта будівництва та своєчасного введення його в експлуатацію незалежно від обсягу замовлення на будівництво, підтвердженого Фінансовою компанією.

Інформація про строки введення об`єкта будівництва в експлуатацію, що міститься у п. 1. 4. Договору № КНТР-000/148/кв має інформативний характер оскільки строки введення об`єкта будівництва в експлуатацію визначаються Забудовником (TOB «Алекс Буд»), до того ж вони можуть бути змінені, про що вказано у абзаці другому зазначеної норми.

Таким чином, договором №KHTP-000148/кв. відповідач проінформував позивача про запланований забудовником строк введення будинку в експлуатацію, однак жодним чином не взяв на себе зобов`язань щодо введення його в експлуатацію в зазначений строк, оскільки відповідно до п. 4.1. Правил ФФБ саме Забудовник бере на себе зобов`язання організувати спорудження об`єкта будівництва відповідно до затвердженої у встановленому порядку проектно-кошторисної документації, ввести його в експлуатацію та передати об`єкти інвестування довірителям у строки та на умовах, визначених Правилами ФФБ.

Зазначене в сукупності підтверджує відсутність обов`язку щодо введення в експлуатацію будинку у відповідача, та як наслідок, відсутність вини відповідача у перенесенні терміну введення будинку в експлуатацію, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені не підлягають задоволенню.

Також у позовній заяві позивач зазначає, що внаслідок бездіяльності відповідача, в обумовлений договором час будівництво завершено не було, йому було завдано моральну шкоду, проте, суд також не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст. 1167 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Враховуючи пояснення та надані у справі докази, суд вважає, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не підтвердив завдання йому моральної шкоди, тому суд, приходить до висновку про відмову у виплаті моральної шкоди відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку поясненням, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позовні вимоги щодо визнання недійсними пунктів 5.2, 5.5 Договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», а стягнення пені та моральної шкоди з відповідача не доведено належними та допустимими доказами, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 23, 203, 215, 627-629, 1167 ЦК України; ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 280, 352-353 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» про визнання договору в частині недійсним, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 07.06.2019 року.

Суддя