Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 308/2499/15-ц

провадження № 61-6590св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ужгородська міська рада, Виконавчий комітет Ужгородської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Ігнатюка Б. Ю., Куштана Б. П., та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Ігнатюка Б. Ю., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , Ужгородської міської ради, Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання недійсним та часткове скасування рішення виконавчого комітету і свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири, припинення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у квартирі АДРЕСА_1 він проживав разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Однак на підставі рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02 квітня 2003 року № 61 квартиру АДРЕСА_1 передано у спільну сумісну власність ОСОБА_7 та її дочці ОСОБА_2 , яка має сім`ю з п`яти осіб: син ОСОБА_3 , брат ОСОБА_1 , чоловік ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача - ОСОБА_7 померла. Оскільки ОСОБА_1 постійно проживав із матір`ю у квартирі АДРЕСА_1 , то є таким, що прийняв спадщину.

Позивач свою згоду на приватизацію квартири не надавав та заяву про приватизацію не підписував.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд поновити строк на звернення до суду з позовом, визнати недійсним і скасувати рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02 квітня 2003 року № 61 у частині передачі у спільну сумісну власність спірної квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним і ОСОБА_2 право власності на квартиру по 1/2 частини за кожним та припинити право спільної сумісної власності.

У червні 2015 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про припинення права власності та відшкодування грошової компенсації частки у спільному сумісному майні, у якому зазначали, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної належить 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 . Спадщину після ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла лише ОСОБА_2 ОСОБА_1 на час смерті матері не проживав із нею у спірній квартирі та заяву про прийняття спадщини не подавав, а тому не є таким, який прийняв спадщину. Квартира АДРЕСА_1 має дві житлові кімнати площею 27,5 кв. м, загальна площа нерухомого майна - 45,8 кв. м. У зазначеному жилому приміщенні проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з ОСОБА_5 та двоє дітей. У зв`язку із невеликою площею квартири її використання разом із ОСОБА_1 є неможливим. ОСОБА_1 зі своєю сім`єю проживає у с. Геєвці Ужгородського району. Оскільки ОСОБА_1 виявив бажання вселитись у спірне нерухоме майно, то позивачі за зустрічним позовом просять суд припинити його право власності на частку у спірній квартирі зі сплатою йому компенсації її вартості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 квітня 2016 року у складі судді Фазикош О. В. позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено строк звернення до суду з позовом.

Визнано недійсним та скасовано пункт 25 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02 квітня 2003 року № 61 у частині передачі у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради від 02 квітня 2003 року, у частині зазначення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як власників частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на частку у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових втрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у справі проведено судово-почеркознавчу експертизу, за наслідками якої складено відповідний висновок, з якого вбачається, що підпис у заяві від 20 березня 2003 року про надання дозволу на приватизацію нерухомого майна ставив не ОСОБА_1 , а інша особа. Приватизація квартири АДРЕСА_1 відбулася без участі та згоди ОСОБА_1 , не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та порушує майнові права і законні інтереси ОСОБА_1 , у зв`язку із цим рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02 квітня 2003 року № 61 у частині передачі у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 права власності на частину спірної квартири є незаконним та підлягає скасуванню. Внаслідок приватизації квартира АДРЕСА_1 квартира мала належати на праві власності лише ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 Оскільки ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то після її смерті спадщину прийняли її діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Позивач за первісним позовом на час смерті матері був зареєстрований у спірній квартирі та проживав разом із матір`ю, а тому прийняв спадщину. Докази того, що на час смерті матері ОСОБА_1 проживав окремо, відповідачі не надали, а також не підтвердили те, що він має право власності на інше жиле приміщення, у зв`язку із чим суд також визнав необґрунтованими, заявлені у зустрічному позові вимоги.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Окремою ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 квітня 2016 року у складі судді Фазикош О. В. доведено до відома голови Ужгородської міської ради на допущені порушення вимог закону для належного реагування з метою недопущення аналогічних порушень у майбутньому.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що за наслідками розгляду цієї цивільної справи судом визнано частково недійсним та скасовано рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02 квітня 2003 року № 61 та частково скасовано свідоцтво про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради. Допущені посадовими особами органу місцевого самоврядування порушення посадових обов`язків не сприяли реалізації законних прав та інтересів громадян України та стали передумовою для створення спірної ситуації у цій справі.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ужгородської міської ради задоволено.

Окрему ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 квітня 2016 року скасовано.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02 квітня 2003 року № 61 права ОСОБА_1 не були порушені, у зв`язку із чим у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для постановлення окремої ухвали.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 05 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 квітня 2016 року скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_1 та ухвалено нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , Ужгородської міської ради та Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання недійсним і скасування частково рішення виконкому й свідоцтва про право власності на квартиру, та визнання права власності на частину квартири, і припинення права власності, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відхиленого позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 і ОСОБА_5 , залишено без змін.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 по 426,58 грн, кожному на відшкодування судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є безпідставними, оскільки відомості про місце реєстрації у паспорті громадянина України не є належним доказом того, що позивач на час смерті матері проживав із нею в одній квартирі. А тому підстави вважати ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину після смерті матері, відсутні, у зв`язку із чим заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім цього, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив із того, що позивачі за зустрічним позовом не довели наявність підстав, передбачених у пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, у сукупності з підставою, визначеною у пункті 4 частини першої статті 365 ЦК України. Припинення права на частку можливе лише за умови попереднього внесення компенсації її вартості на депозитний рахунок суду, що позивачі за зустрічним позовом не зробили.

Короткий зміст касаційної скарги

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані ухвалу та рішення суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення у справі, у порушення процесуального законодавства України не дослідив наявні у матеріалах справи докази та не дав їм належної правової оцінки, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у позові ОСОБА_1 . Суд не звернув увагу на висновок судової почеркознавчої експертизи та не врахував те, що він не надавав свою згоду на проведення приватизації. Крім цього, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що місце реєстрації особи, зазначене у паспорті, не є належним доказом місця проживання особи за вказаною у ньому адресою.

Крім цього, постановляючи ухвалу про скасування окремої ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення норм матеріального права не звернув увагу на те, що органи місцевого самоврядування повинні діяти так, щоб під час приватизації житла не було порушення закону та прав громадян України.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм правом подати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 проживав разом зі своєю матір'ю ОСОБА_7 та сестрою ОСОБА_2 .

Згідно із відміткою у паспорті громадянина України ОСОБА_1 з 08 вересня 1975 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .

20 березня 2003 року ОСОБА_10 звернулася до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради із заявою про передачу їй та членам її сім`ї у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 . У заяві містяться підписи ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ., ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

Рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02 квітня 2003 року № 61 квартиру АДРЕСА_1 передано у спільну сумісну власність ОСОБА_7 та її дочці ОСОБА_2 , яка має сім`ю з п`яти осіб: син ОСОБА_3 , ОСОБА_1. , чоловік ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача - ОСОБА_7 померла. Оскільки ОСОБА_1 постійно проживав із нею у квартирі АДРЕСА_1 , то є таким, що відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України прийняв спадщину.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції чинній, на час здійснення приватизації) Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Пунктом 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно зі статтею 8 вказаного закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні.

Відповідно до пункту 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої 25 лютого 2003 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут» (далі - ТОВ «Добробут»), у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають такі особи: з 20 квітня 1970 року - наймач квартири ОСОБА_7 ; з 08 вересня 1975 року - син ОСОБА_1 ; з 19 травня 1972 року - дочка ОСОБА_2 ; з 24 грудня 1992 року - внук ОСОБА_3 ; з 10 листопада 1988 року - зять ОСОБА_6 ; з 14 березня 2000 року - онука дружини ОСОБА_5 .

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що у довідці про склад сім`ї зазначено осіб, які постійно проживали у квартирі АДРЕСА_1 , а тому саме ці особи мали право на здійснення приватизації займаного ними жилого приміщення.

Крім цього, відповідно до довідки Комунального підприємства «Житловий ремонтно-експлуатаційний район № 4» від 27 травня 2015 року № 226 ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 значаться зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_1 та з реєстраційного обліку не були зняті. У зв`язку із чим вони не є такими особами, що втратили право користування займаним житлом, а тому позивач ОСОБА_1 не довів належними доказами те, що у період приватизації, лютий-березень 2003 року, вони не проживали у спірному нерухомому майні та не мали права на приватизацію.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що свою згоду на приватизацію спірного житла він не надавав, апеляційний суд визнав недоведеними у розумінні частини другої статті 57 ЦПК України 2004 року. Висновок експерта № 6/432, складений 23 листопада 2015 року, на який посилається ОСОБА_1 , містить відомості про те, що вирішити питання про виконання напису у заяві від 20 березня 2003 року про оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 не виявилося можливим навіть в ймовірній формі.

У паспорті громадянина України ОСОБА_1 , виданому 19 листопада 2004 року, серії НОМЕР_1 міститься відмітка про використання ним свого права на безоплатну приватизацію житла у обсязі 45,80 кв. м при нормі 136,0 кв. м.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції в частині зустрічного позову, колегія суддів суду касаційної інстанції виходила з наступного.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (стаття 365 ЦК України).

Обґрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зазначали про неможливість використання квартири, що перебуває у спільній сумісній власності разом із ОСОБА_1 , через її невелику площу та те, що він постійно у спірному нерухомому майні не проживає, а тому не пов`язаний із ними спільним побутом; частка ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності є незначною і такою, що не може бути виділеною в натурі; припинення права власності на частку не завдасть йому істотної шкоди, оскільки він проживає зі своєю сім`єю у с. Геєвці Ужгородського району Закарпатської області.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого правильно погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачі за зустрічним позовом попередньо не внесли на депозитний рахунок суду вартість частки нерухомого майна, право власності на яку просили припинити, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

Крім цього, ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі посилався на незаконність ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року, якою скасовано окрему ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 квітня 2016 року.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено порушень норм чинного законодавства України щодо підстав і порядку проведення приватизації та, як наслідок, скасування пункту 25 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02 квітня 2003 року № 61 та порушення прав ОСОБА_1 не встановлено,тому правові підстави для постановлення окремої ухвали судом першої інстанції були відсутні, у зв`язку із чим апеляційний суд обґрунтовано скасував окрему ухвалу суду першої інстанції.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні ОСОБА_1 норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвала та рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк