Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/1573/18
Провадження № 2/494/222/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 травня 2019 року Березівський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Дєткова О.Я.,

при секретарі Козубенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що він на підставі договору міни від 22 квітня 1993 року є власником будинку АДРЕСА_1 . На даний момент в даному будинку також зареєстрована його дружина - ОСОБА_2 Так як вона більше п`яти років не з`являлася за адресою реєстрації, тому просить усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання останної такою, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідачка та її представник, у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що шлюб з позивачем було розірвано у 2015 році, а будинок АДРЕСА_1 придбано під час шлюбу з останнім в 1993 році.

Крім того, захищаючи свої інтереси, ОСОБА_2 пред`явила зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, обґрунтовуючи зустрічні вимоги тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний за спільні кошти сторін під час їхнього шлюбу та просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 таке майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований.

Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, суд вважає, що у задоволенні первісних позовних вимог слід відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачається, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно положень ст.155 ЖК України та ч.1 ст.316 ЦК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР; правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 10 серпня 1969 року по 29 липня 2015 року (а.с.17).

За договором міни від 22 квітня 1993 року, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в книзі 24 реєстр 65 сторінка 65, ОСОБА_3 міняє належний йому житловий будинок з господарчими і побутовими будівлями, розташований на земельній ділянці 659 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_1 , квартиру, яка складається з трьох житлових кімнат та розташована по АДРЕСА_3 . Вказаний договір було посвідчено за згодою дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від 22 квітня 1993 року (а.с.13).

Відповідно до ст.ст.60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Враховуючи наведене, суд ставиться критично до відмови ОСОБА_1 від визнанння будинку спільною сумісною власністю, оскільки це його твердження не узгоджуються з наведеними вище обставинами та нормами матеріального права.

Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Згідно ст.ст.68,70 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способом захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Отже, вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, а ОСОБА_2 , у зв`язку з цим є співвласником цього будинку з підстав, викладених вище.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги є такими, що не можуть бути задоволені, а вимоги зустрічного позову, які ґрунтуються на положеннях цивільного та сімейного законодавства, є цілком правомірні.

Керуючись ст.ст.12,13,81,89,264 ЦПК України,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя задовольнити повністю.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 і земельну ділянку, площею 0,100 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташовані по АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків,зазначених у частині другій статті 358 цього кодексу.

Згідно п.15 та підпункту 15.5 Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовами - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовами - ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 .

Суддя: