Справа № 130/2249/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1219/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 рокуСправа № 130/2249/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

Суддів: Копаничук С.Г., Голоти Л.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2019 року, постановлене у складі судді Заярного А.М., в залі суду,

встановив:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 10.07.2006 року відповідно до наказу № 148-ос від 06.07.2006 року його було прийнято на посаду водія 2-го класу бази нафтопродуктів ст. Матейкове ДП «Укрзалізничпостач», 15.01.2007 року відповідно до наказу № 20-ос від 15.01.2007 року його було переведено на посаду водія 1-го класу, а 07.08.2014 року відповідно до наказу № 380-ос від 07.08.2014 року його було звільнено на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2014 року його позовні вимоги до ДП «Укрзалізничпостач» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення недоотриманої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково та стягнуто з відповідача на його користь 4074,21 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

18.12.2014 року Апеляційним судом Вінницької області було ухвалено нове рішення, яким рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2014 року скасовано та поновлено позивача на посаді водія 1-го класу бази нафтопродуктів (паливно - технологічного відділу) ст. Матейково ДП «Укрзалізничпостач» з 07.08.2014 року, вирішено виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2014 року по 18.12.2014 року та 4074,21 грн. за час затримки при звільненні з роботи. На підставі даного рішення його було поновлено на посаді водія автотранспортних засобів відділу зберігання нафтопродуктів (Матейкове) управління обліку нафтопродуктів та складського господарства ДП «Укрзалізничпостач». Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2015 року вищевказане рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2014 року скасоване, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2014 року залишено в силі.

22.07.2015 року на підставі наказу № 62-ос його звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним, як таке, що проведено без визначеної законом процедури щодо скорочення штату, адже після поновлення його на посаді жодного скорочення не відбувалось, а сама по собі ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2015 року на його думку не є підставою для звільнення за скороченням штату.

У зв`язку з порушенням відповідачем прав позивача, йому було завдано душевних страждань, ним втрачено нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а саме: він є інвалідом якому до пенсії залишилось декілька років, отже відповідач фактично позбавив його можливості заробляти кошти собі на життя.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд зобов`язати відповідача поновити його на посаді водія з 22.07.2015; стягнути на його користь кошти за завдану моральну шкоду в сумі 25000 грн., кошти за вимушений прогул з 22.07.2015 по день винесення рішення у справі, а також кошти в сумі 9516,53 грн., які були нараховані за виконання посадових обов`язків, але не виплачені на 22.07.2015 року.

Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 червня 2016 року скасовано в частині відмови у стягненні 9516,53 грн., в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, касаційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» задоволено частково, заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12.10.2016 та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17.11.2016 скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що поновлення ОСОБА_1 на роботі не становило обставин його прийняття на роботу, а лише зумовлювалось виконанням вимог закону (частини шостої статті 235 КЗпП України) щодо обов`язковості негайного виконання рішення про поновлення на роботі звільненого працівника, а саме рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року. Однак, внаслідок скасування зазначеного рішення та залишення в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року, у відповідності до вимог чинного законодавства рішення апеляційного суду від 18 грудня 2014 року втратило законну силу, а рішення Жмеринського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року набуло законної сили. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі на посаді водія, стягнення моральної шкоди в розмірі 25000,00 грн. та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул з 22 липня 2015 року по день винесення рішення у цій справі, є безпідставними.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема позивач у апеляційній скарзі зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції помилково не врахував його останніх змін до позовних вимог, допустив порушення норм процесуального права прийнявши докази від третьої особи, а також трактував факт несвоєчасної виплати коштів на користь роботодавця.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 10 липня 2006 року був прийнятий на роботу на посаду водія бази нафтопродуктів ст. Матейкове ДП «Укрзалізничпостач», з якої звільнений 07 серпня 2014 року на підставі наказу № 380-ос у зв`язку із скороченням штату згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України (т.1 а. с. 8-9).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року стягнуто з ДП «Укрзалізничпостач» на користь ОСОБА_1 4074,21 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, та відмовлено у задоволенні позовних вимог про поновлення його на роботі з 08 серпня 2014 року, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення моральної шкоди в розмірі 25000,00 грн., завданої неправомірним звільненням, про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з 01 лютого 2007 року до 07 серпня 2014 року та за 08 серпня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року рішення Жмеринського міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення. Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія бази нафтопродуктів ст. Матейкове ДП «Укрзалізничпостач» з 07 серпня 2014 року, зобов`язано ДП «Укрзалізничпостач» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 серпня 2014 року до 18 грудня 2014 року, стягнуто з ДП «Укрзалізничпостач» на користь ОСОБА_1 4074,21 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. У частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, не нарахованої та невиплаченої заробітної плати відмовлено (т. 1 а. с. 36-43).

Відповідно до копії наказу ДП «Укрзалізничпостач» від 15 січня 2015 року № 7-ос (т.1, а.с.116) на виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року наказ ДП «Укрзалізничпостач» від 07 серпня 2014 року № 380-ос «Про припинення трудового договору (контракту)» скасовано та поновлено ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів відділу зберігання нафтопродуктів Управління обліку нафтопродуктів та складського господарства з 19 січня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року скасовано, залишено в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року.

Наказом ДП «Укрзалізничпостач» від 22 липня 2015 року № 62-ос ОСОБА_1 було звільнено з посади водія автотранспортних засобів (легкового автомобіля) згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року.

Згідно із довідкою ДП «Укрзалізничпостач» від 08 вересня 2015 року № ЦХП-181, позивачу на момент звільнення станом на 22 липня 2015 року нараховано виплати: за 18 днів невикористаної відпустки - 1494,63 грн.; річна премія 50 % - 1 488,00 грн.; згідно з рішенням середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку - 4074,21 грн.; індексація - 908,63 грн., що разом становить 9 516,53 грн. (т. 1 а. с. 113).

Постановою Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року відмовлено (т. 2 а. с.38-40).

Відповідно до копії платіжного доручення №16-9996 від 29.12.2016 виплачено ОСОБА_1 кошти в розмірі 9516,53 грн. (т. 3 а.с. 204, 205).

Відповідно до ч.1 статті 239 КЗпП України зазначено, що у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення.

У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника на роботі немає.

Згідно із ч. 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний суд у постанові від 30 травня 2018 року по даній справі скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій вказав, що суд першої інстанції помилково вирішив питання заміни відповідача ДП «Укрзалізничпостач» на належного відповідача ПАТ «Українська залізниця», та у наслідку суди не визначились із належним складом сторін, що в свою чергу не може бути усуненно при касаційному розгляді справи.

При цьому в постанові суду касаційної інстанції зазначено про обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що поновлення ОСОБА_1 на роботі не становило обставин його прийняття на роботу, а лише зумовлювалось виконанням вимог закону (частини шостої статті 235 КЗпП України) щодо обов`язковості негайного виконання рішення про поновлення на роботі звільненого працівника, а саме рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року. Однак, внаслідок скасування зазначеного рішення та залишення в силі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року, у відповідності до вимог чинного законодавства рішення апеляційного суду від 18 грудня 2014 року втратило законну силу, а рішення Жмеринського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року набуло законної сили.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Разом з тим, правомірність звільнення ОСОБА_1 ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі на посаді водія, стягнення моральної шкоди в розмірі 25000,00 грн. та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул з 22 липня 2015 року по день винесення рішення у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із довідкою ДП «Укрзалізничпостач» від 08 вересня 2015 року № ЦХП-181, позивачу на момент звільнення станом на 22 липня 2015 року нараховано виплати: за 18 днів невикористаної відпустки - 1 494,63 грн.; річна премія 50 % - 1 488,00 грн.; згідно з рішенням середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку - 4 074,21 грн.; індексація - 908,63 грн., що разом становить 9 516,53 грн. (т. 1 а. с. 113).

Разом з тим вказані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 філією «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Українська залізниця» виплачено кошти в розмірі 9516,53 грн., що підтверджується платіжним дорученням №16-9996 від 29.12.2016 та визнається позивачем у апеляційній скарзі.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди слід врахувати, що згідно з частиною 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки під час розгляду справ не встановлено порушення прав позивача роботодавцем, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв до розгляду заяву про зміну позовних вимог від 29.08.2018 року не заслуговують на увагу, оскільки вказана заява стосувалась виключно корегування сум, заявлених позивачем до стягнення та не вплинула на результат ухваленого у справі рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 13, 76-81, 89, 90 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аргументи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову, а відтак не є підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ Л.О. Голота

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук