Справа № 352/1551/18
Провадження № 22-ц/4808/731/19
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю відповідача та його представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене суддею Хоминець М.М. 27 лютого 2019 року в м. Івано-Франківськ, повний текст якого виготовлено, 07 березня 2019 року

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 р. ОСОБА_4 подано позов до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 30.08.2017 р. до 30.06.2018 р. у розмірі 8795,72 грн.

Заявлений позов обґрунтовувано тим, що з 04.08.2010 р. до 18.06.2013 р. вона перебувала з відповідачем у шлюбі, у якому народилась дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Судовим наказом Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01.09.2017 р., що знаходиться на виконанні у Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, з відповідача стягнуто аліменти у її користь на утримання малолітньої дочки у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.08.2017 р. до досягнення дитиною повноліття. Аліментів відповідач не сплачував, у результаті чого станом на 01.07.2018 р. утворилася заборгованість у розмірі 10 064 грн, що підтверджується відповідним розрахунком державного виконавця. Згідно наданого розрахунку сума неустойки (пені), починаючи з 30.08.2017 р. до 31.12.2017 р., у межах 100 % заборгованості становить 3652,82 грн; за період з 01.01.2018 р. до 30.06.2018 р., у межах 100 % заборгованості - 5142,90 грн. Таким чином, загальна сума неустойки (пені) за заявлений період складає 8795,72 грн, яку просила стягнути з відповідача (а.с.1-2).

Рішенням Тисменицького районного суду від 27 лютого 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 30 серпня 2017 року до 30 червня 2018 року включно у розмірі 4400 (чотири тисячі чотириста) грн. У решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на його незаконність та необгрунтованість.

Апелянт зазначає, що суд формально підійшов до розгляду справи, не достатньо з`ясував усі фактичні обставини справи, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, допустив невірне застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, в результаті чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цілому.

Апелянт звертає увагу суду на те, що відповідач жодним чином не намагався приймати участь в утриманні дитини. Згідно наданих суду документів він є особою з інвалідністю 2 групи, однак може працювати, так як обмеження до виконання будь-яких видів роботи йому не встановлені, стороннього догляду не потребує, а тому має можливість приймати участь в утриманні єдиної дитини. При цьому відповідач взагалі не бажає сплачувати аліменти, про що свідчить розмір існуючої заборгованості. Самотужки вона не може матеріально забезпечити дочку на належному рівні, а тому відповідач, як батько дитини, зобов`язаний утримувати дитину відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України.

Незважаючи на те, що суд повністю погодився з наданим позивачем розрахунком та тим фактом, що від початку стягнення (з 30.08.2017 року) відповідачем не було сплачено жодних коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини, прийнявши позицію відповідача та його письмові пояснення, незаконно та необгрунтовано зменшив розмір неустойки з 8795,72 грн до 4400 грн.

Зважаючи те, що відповідач є злісним неплатником аліментів, свідомо ухиляється від їх сплати, жодної участі в утриманні дитини не приймає, тому застосування судом ч.2 ст. 196 СК України є неприйнятним.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_3 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 30.08.2017 року по 30.06.2018 року в розмірі 8795,72 грн (а.с.81-84, 95).

Рішення Тисменицького районного суду від 27 лютого 2019 року відповідачем ОСОБА_3 не оскаржено.

11 червня 2019 року представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу з пропуском строку, визначеного судом в ухвалі Івано-Франківського апеляційного суду від 26 квітня 2019 року.

Відповідно до положень ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Клопотання про поновлення строку на подання відзиву відповідачем ні його представником не заявлено. Однак суд враховує поданий відзив як письмові пояснення сторони при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 27 лютого 2019 року.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, про причини неявки не повідомила, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за її відсутності.

Вислухавши пояснення відповідача та його представника, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

Судами встановлено, що позивач та відповідач є батьками дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 24.11.2010 року (а.с.4).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.06.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Малолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживанні з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.5)

Дитина проживає з матір`ю і перебуває на її утриманні на час розгляду цього спору, що не заперечується відповідачем.

Судовим наказом Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01.09.2017 р. з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на день стягнення складало 888,50 грн, починаючи з 30.08.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття (а.с.122).

Копію судового наказу вручено ОСОБА_3 рекомендованим поштовим відправленням 16 вересня 2017 року, що підтверджується матеріалами наказного провадження №2-н/352/13/17, справа №352/1490/17 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментних платежів у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оглянутого апеляційним судом (а.с.124 та а.с.15 наказного провадження №2-н/352/13/17)

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 28.11.2012 року Департаментом соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради, відповідач ОСОБА_3 має статус особи з інвалідністю ІІ групи загального захворювання та отримує соціальну допомогу на рівні прожиткового мінімуму, встановленого Законом для непрацездатної особи. Даний факт також підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №909618 про безстрокове встановлення другої групи інвалідності загального захворювання з 23.05.2012 року (а.с.44, 45).

Згідно довідки Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради від 23.11.2018 року ОСОБА_3 знаходиться на обліку в департаменті та отримував соціальну допомогу з травня по жовтень 2018 року у розмірі 1452 грн. щомісячно (а.с.46).

В матеріалах справи наявні копії виписок з медичної карти № 382012 стаціонарного хворого за період з 26.02.2012 р. до 28.03.2012 р., №735112 за період з 17.02.2012 року по 06.05.2012 року, витягу з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 від 04.07.12 року, виписки з медичної карти № 859912 стаціонарного хворого за період з 07.05.2012 року по 24.05.2012 року, виписки з медичної карти № 1825912 за період з 26.09.2012 року по 28.09.2012 року, виписки з медичної карти № 3413 за період з 27.05.2014 по 06.06.2014 року, епікризу із медичної карти № 1142514 за період з 17.06.2014 року по 26.06.2014 року, витягу з медичної карти, із яких встановлено, що відповідач з 2012 р. хворіє тяжкою хворобою; у квітні 2018 р. йому підтверджено діагноз: оперова декомпресивна трепанація черепа, залишкові явища важкої черепно-мозкової травми (2012 р.) в побуті, післятравматичний церебральний арахноїдит з лівобічною пірамідною недостатністю, симптоматична епілепсія (а.с.47-68).

З матеріалів виконавчого провадження №55342357 за судовим наказом №352/1490/17 встановлено, що 08 грудня 2017 року ОСОБА_2 подано заяву про прийняття до виконання судового наказу від 01.09.2017 року, тобто судовий наказ звернуто до примусового виконання (а.с.126).

11 грудня 2017 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого ВП №55342357, копію якої згідно супровідного листа від 11.12.2017 року № 21318 направлено боржнику ОСОБА_3 (а.с.128, 130), однак докази про її направлення рекомендованою поштою та вручення боржнику у матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Як встановлено із матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем з метою встановлення наявності та джерела доходів боржника ОСОБА_3 здійснено запити до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України та встановлено до боржника відповідні тимчасові обмеження у праві керування транспортними засобами, праві виїзду за межі України, праві полювання, здійснення обліку та видачі дозволів на полювання, праві користування зброєю, пристроями для відстрілу патронів, обліку та видачі дозволів тощо (131-134, 136,137-142, 144-152, 155 163).

Із відповідей Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України на запити щодо інформації про місце роботи та джерела доходів боржника ОСОБА_3 встановлено, що інформація відсутня (а.с.131-134).

Запит до Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради на предмет отримання боржником ОСОБА_3 державної соціальної допомоги державним виконавцем не направлявся.

У матеріалах виконавчого провадження міститься заява адвоката Олейняша М.І. від 06.08.2018 року, зареєстрована Івано-Франківським міським відділом державної виконавчої служби 07.08.2018р., з якої встановлено, що 25 вересня 2017 року Івано-Франківським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги йому видано доручення № 0000583 для надання безоплатної вторинної правової допомоги Хмуровичу І.О. для складання процесуальних документів та представництво інтересів у справі щодо аліментів. У цій заяві зазначено, що 16 квітня 2018 року ОСОБА_3 подана заява до суду про звільнення його від сплати аліментів як інваліда ІІ групи. (а.с.157)

У відповідь на цю заяву Державною виконавчою службою представника ОСОБА_3 адвоката Олейняша М.І. інформовано, що підстави для повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа без виконання відсутні, а станом на 01 серпня 2018 року розмір заборгованості по аліментах становить 11036 грн. (а.с.158).

У матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які докази про те, що боржник ОСОБА_3 або його представник адвокат Олейняш М.І. інформували державного виконавця про отримання боржником щомісячного доходу у вигляді державної соціальної допомоги особі, яка не має права на пенсію, від Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради.

І лише 01.04.2019 року постановою державного виконавця № ВП 55342357 звернуто стягнення на доходи боржника (а.с.163).

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, виконаного державним виконавцем, боржнику ОСОБА_3 нарахована заборгованість за вересень 2017 року - 888,5 грн, жовтень 2017 року - 888,5 грн, листопад 2017 року - 888,5 грн, грудень 2017 року 930 грн, січень 2018 року - 930 грн, лютий 2018 року - 930 грн; березень 2018 року - 930 грн; квітень 2018 року - 930 грн; травень 2018 року -930 грн; червень 2018 року - 930 грн; липень 2018 року - 972 грн; серпень 2018 року - 972 грн; вересень 2018 року - 972 грн; жовтень 2018 року - 972 грн; листопад 2018 року - 972 грн; грудень 2018 року - 1013,50 грн., січень 2019 р. -1013,50 грн., лютий 2019 р. -1013,50 грн., березень 2019 р. - 1013,50 грн., квітень 2019 р. -1013,50 грн., травень 2019р. - 316, 00 грн, червень 2019 року - 265,00 грн. Сукупний розмір заборгованості станом на 10.06.2019 р. складає 20 572,50 грн (а.с.7, 135,143,162,174).

При цьому відповідачем не представлено жодних доказів про звільнення від сплати заборгованості по аліментах (згідно інформації Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Тисменицького районного суду від 02 жовтня 2018 року по справі №352/1801/17, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та сплати заборгованості по аліментах).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень частин 1 та 2 статті 196 Сімейного Кодексу України, погодившись з розрахунком пені станом на 31 липня 2018 року за прострочення сплати аліментів за період з 30.08.2017 р. по 30.06.2018 р., наведеним позивачем у позовній заяві, встановивши, що відповідач перебуває у важкому матеріальному становищі, є особою з інвалідністю ІІ групи, не працює через тяжку хворобу, єдиним його доходом є соціальна допомога, дійшов висновку про зменшення розміру неустойки до 4400 грн.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується не в повному обсязі, оскільки розрахунок пені, запропонований суду позивачем, є помилковим, судом неповно встановлені обставини, які мають значення для вирішення справи (не витребуваний повний детальний помісячний розрахунок заборгованості по аліментах, не встановлено з якого та до якого дня слід розраховувати пеню по аліментах в залежності від вини відповідача), що є порушенням норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки не прийнято до уваги вимоги статті 196 Сімейного Кодексу України про те, що пеня розраховується в розмірі 1% за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Після того, вона порівнюється із розміром заборгованості по аліментах за той період, на яку позивач просить нарахувати та стягнути пеню, у разі перевищення суми обмежується цією сумою. І лише після цього суд вправі застосувати частину 2 статті 196 СК України щодо її зменшення.

Вирішуючи даний спір, слід виходити з такого.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 та частини 2 статті 196 Сімейного Кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, у статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення, але для стягнення пені визначальною є вина боржника у невиконанні рішення суду про сплату аліментів.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у періоді до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені (якщо заборгованість не погашена).

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Судом встановлено, що відповідач отримав копію судового наказу про стягнення з нього аліментів 16 вересня 2017 року, коли і дізнався про свій обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини і, відповідно, виконувати це рішення суду. 25 вересня 2017 року він уже уклав договір з Івано-Франківським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, який видав доручення № 0000583 адвокату Олейняшу М.І. для надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідачу у складанні процесуальних документів та представництво інтересів у справі щодо аліментів. Судовий наказ не скасований, набрав законної сили, пред`явлений до виконання і є різновидом судового рішення.

Отримуючи щомісячно дохід у вигляді державної соціальної допомоги особі, яка не має права на пенсію, від Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради, з якого повинні стягуватися аліменти, оскільки цей дохід не входить у перелік виплат, на які не може бути звернено стягнення (стаття 73 Закону України «Про виконавче провадження»), відповідач не сплачував аліменти, в тому числі і після відкриття виконавчого провадження та не повідомив державного виконавця про джерело доходу, в результаті чого утворилася заборгованість.

Таким чином, вина відповідача у невиплаті аліментів на утримання дитини має місце, а пеню слід обчислювати з 01 жовтня 2017 року, тобто з наступного місяця, коли відповідач дізнався про стягнення аліментів та не сплачував аліменти, а оскільки заборгованість станом на час ухвалення рішення судом сплачена не була, тому нарахування пені здійснюється до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Позивач у своїй позовній заяві просила нарахувати пеню на заборгованість по аліментах, яка утворилася з дня стягнення аліментів, тобто з 30.08.2017 року, і по 30.06.2018 року.

Так, за цей період державним виконавцем наданий розрахунок заборгованості, яка складає: за вересень 2017 року - 888,5 грн, жовтень 2017 року - 888,5 грн, листопад 2017 року - 888,5 грн, грудень 2017 року 930 грн, січень 2018 року - 930 грн, лютий 2018 року - 930 грн; березень 2018 року - 930 грн; квітень 2018 року - 930 грн; травень 2018 року -930 грн; червень 2018 року - 930 грн, а всього 9 175,50 грн.

Розрахунок пені, який відповідає вимогам ст.196 СК України, слід проводити за формулою: розмір заборгованості за відповідний період помножений на 1% (або ділений на 100 помножений на 1) помножений на кількість днів прострочення до дня ухвалення рішення судом першої інстанції (27 лютого 2019 року). Така формула також наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 333/6020/16 від 03 квітня 2019 року.

Так, пеня обчислюється:

з 01 жовтня 2017 року і по 26 лютого 2019 року включно на заборгованість за серпень-вересень 2017 року - 888,5х2 /100 х 1 х 514 днів прострочення = 9133,78 грн;

з 01 листопада 2017 року по 26 лютого 2019 року на заборгованість за жовтень 2017 року - 888,50/100х1х483 дні= 4291,45 грн;

з 01 грудня 2017 року по 26 лютого 2019 року на заборгованість за листопад 2017 року - 888,5/100х1х453 днів прострочення = 4024,09 грн;

з 01 січня 2018 року по 26 лютого 2019 року на заборгованість за грудень 2017 року - 930/100х1 х422 дні прострочення =3924,60 грн ;

з 01 лютого 2018 року по 26 лютого 2019 року на заборгованість за січень 2018 року - 930 / 100 х 1 х 391 днів прострочення = 3636,30 грн;

з 01 березня 2018 року по 26 лютого 2019 року на заборгованість за лютий 2018 року 930/100 х 1 х 363 днів прострочення =3375,90 грн;

з 01 квітня 2018 року по 26 лютого 2019 року на заборгованість за березень 2018 року 930/100х 1 х 332 днів прострочення =3087,60 грн;

з 01 травня 2018 року по 26 лютого 2019 року на заборгованість за квітень 2018 року - 930/100 х 1 х 302 днів прострочення = 2808,60 грн;

з 01 червня 2018 року по 26 лютого 2019 року на заборгованість за травень 2018 року - 930/100 х 1 х 271 днів прострочення= 2520,30 грн;

з 01 липня 2018 року по 26 лютого 2019 року на заборгованість за червень 2018 року - 930/100 х 1 х 241 днів прострочення = 2241,3 грн.

Отже загальний розмір пені щодо заборгованості, яка утворилась по сплаті аліментів складає 39044,73 грн.

Оскільки розмір пені перевищує розмір заборгованості за період з 30.08.2017 року, і по 30.06.2018 року, яка складає 9175, 50 грн, то відповідно до положень частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України пеня обмежується цим розміром заборгованості.

Відповідно до частини 1 статті 2 та частини 1 статті 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Правові засади засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, а також надання державної соціальної допомоги на догляд визначені Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та особам з інвалідністю».

Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті (стаття 4), зокрема забезпечується з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації працевлаштування, освіта і професійна підготовка осіб з інвалідністю (глава IV), при умові, що вони виявляють таке бажання.

Отже, аналізуючи зазначені законодавчі акти, слід дійти висновку, що державна соціальна допомога, призначена на підставі Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та особам з інвалідністю» є обов`язковою соціальною гарантією, а при виявленні бажання інвалід не позбавлений права на працевлаштування з урахуванням індивідуальної програми реабілітації.

Тому доводи відповідача про те, що 50% розміру прожиткового мінімуму на дитину для відповідного віку, з якого нараховуються йому аліменти, перевищує 50% призначеної йому державної соціальної допомоги, тому постійно утворюється заборгованість і надалі і він не має жодної можливості сплачувати ще й пеню, не заслуговують на увагу, оскільки значний розмір заборгованості утворився з вини відповідача, який не сплачував аліменти з доходу та не повідомив державного виконавця протягом тривалого часу (двадцять місяців поспіль) про джерело доходу, а також не представив доказів про використання ним можливості працевлаштування з урахуванням індивідуальної програми реабілітації.

Все ж з урахуванням фактичних обставин справи, матеріального становища та стану здоров`я відповідача колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про зменшення розміру пені до 4400 грн, оскільки такий розмір буде достатньою і справедливою сатисфакцією для позивача та справедливим майновим покаранням для відповідача, але і не надмірним тягарем для нього та відповідатиме інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні, оскільки суд, при визначенні розміру пені, невірно застосував норми матеріального права та прийняв до уваги розрахунок пені, що був наданий позивачем, який не відповідає вимогам чинного законодавства та не може бути застосований при розгляді даної справи. А тому апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення у мотивувальній частині, виклавши його щодо порядку обчислення пені в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 27 лютого 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його щодо порядку обчислення пені в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 червня 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський