Апеляційне провадження № 22-ц/824/7591/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/18447/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»,

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_4 ,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого 22 лютого 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Арапіної Н.Є.,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Альфа Банк», ПАТ «ВТБ Банк», Дніпровського ВДВС м. Київ ГУЮ у м. Києві, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності та зняття арешту з майна.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 06 червня 2008 року вона придбала у відповідача ОСОБА_2 автомобіль марки «Opel Astra», 2001 року випуску за 12 000,00 доларів США, про що ОСОБА_2 власноручно написала письмову розписку.

Згодом ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я третьої особи ОСОБА_3 , який є чоловіком позивача, з правом володіння та розпорядження спірним автомобілем на строк до 06 червня 2011 року.

Зазначила, що у зазначений в довіреності строк автомобіль не перереєструвала. Згодом ОСОБА_2 повідомила їй, що на спірний автомобіль накладено арешт Дніпровським районним відділом Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь ПАТ «Альфа Банк» та в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь ПАТ «ВТБ Банк».

У зв`язку з чим просила визнати за нею право власності на автомобіль марки «Opel Astra», 2001 року випуску, зняти з нього арешт, накладений Дніпровським РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь ПАТ «Альфа Банк» та на користь ПАТ «ВТБ Банк».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що законом не встановлено недійсність правочину щодо відчуження транспортного засобу у випадку недодержання письмової форми правочину, отже вона набула право власності на автомобіль на підставі усного правочину, який підтверджується розпискою відповідача про отримання нею грошей за проданий автомобіль. Таким чином, вважала, що відмова судом у задоволенні її позову з підстав не здійснення перереєстрації та не укладення договору купівлі-продажу є незаконною.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача та третьої особи - ОСОБА_4 . підтримав доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлялися належно, проте про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а надані до суду докази в своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про обґрунтованість та доведеність позову, оскільки довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами, тому видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором і не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Розписка відповідача про отримання коштів за проданий автомобіль також не підтверджує укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «Opel Astra», 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 (ас.10).

25 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_3 зареєстровано шлюб (ас. 8).

06 червня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рижковою С.С. посвідчено довіреність, за якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси в органах нотаріату, комісійних магазинах, органах Державтоінспекції, органах страхування, комісіях або в будь-яких інших підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією, наданням в користування та відчуженням автомобіля належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 14 жовтня 2006 року, автомобіля марки «Opel», модель «Astra», легковий сєдан, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 . Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 06 червня 2011 року (ас. 7).

18 липня 2016 року постановою Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (ас.156).

18 серпня 2016 року постановою Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» (ас.119).

На підтвердження позовних вимог позивачем надано розписку ОСОБА_2 від 06 червня 2008 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 12 000,00 доларів США за проданий автомобіль марки «Opel Astra», 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 (ас.6), інформаційний лист Територіального Сервісного центру № 8044 Регіонального сервісного центру в м. Києві Міністерства внутрішніх справі України від 10 лютого 2018 року, відповідно до якого станом на 10 лютого 2018 року автомобіль марки «Opel Astra», 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 (ас. 50).

Судом встановлено, після написання розписки видано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я третьої особи ОСОБА_3 з правом володіння та розпорядження спірним автомобілем на строк до 06 червня 2011 року. Договір купівлі-продажу спірного автомобіля між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 не укладався, автомобіль не знятий з обліку та зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобам та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1300, оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Таким чином, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Оцінюючи висновки суду в цій частині, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. ст. 244, 245 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Результат аналізу зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Разом з тим позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами, тому видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором і не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Розписка відповідача про отримання коштів за проданий автомобіль також не підтверджує укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу.

У зв`язку з викладеним вище, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги стосовно того, що законом не встановлено недійсність правочину щодо відчуження транспортного засобу у випадку недодержання письмової форми правочину, отже ОСОБА_1 набула право власності на автомобіль на підставі усного правочину, який підтверджується розпискою ОСОБА_2 про отримання останньою коштів за проданий автомобіль.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст.13 ЦПК, розглядав вказану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні. Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: