Головуючий у 1-й інстанції Киян Д.В.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Принцевської В.П.

секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області, ухвалено 27 березня 2019 року у місті Маріуполі (повний текст складено 28 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди спричиненої розповсюдженням завідомо неправдивих відомостей, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року до суду звернувся позивач ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди спричиненої розповсюдженням завідомо неправдивих відомостей. Просив зобов`язати відповідача публічно, через засоби масової інформації, принести вибачення і спростувати наклепницьку неправдиву інформацію, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є депутатом Маріупольської міської ради та як фізична особа-підприємець займається організацією і будівництвом «ІНФОРМАЦІЯ_1». 22 серпня 2018 року, під час засідання ХХХІY сесії Маріупольської міської ради, депутат ОСОБА_1 з трибуни висловив звинувачення на його адресу в тому, що він не оплачує оренду земельної ділянки, борг за яку становить понад 400 000 гривень. На території «ІНФОРМАЦІЯ_1», в якому розташований ресторан, здійснюється торгівля спиртними напоями без наявності відповідної ліцензії. Так само, прозвучало звинувачення в тому, що він без дотримання процедури узаконення будівель і споруд «ІНФОРМАЦІЯ_1» подав позов до суду до Маріупольської міської ради. Також зауважує, що відповідач своїми діями завдав йому моральну шкоду, яка виразилась у приниженні його честі, гідності і ділової репутації, він відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес, порушився нормальний хід його життя, йому доводиться пояснювати і спростовувати брехню. Хід його життя також порушений у зв`язку з тим, що він не знає яку ще брехню вигадає відповідач і де її поширить. У нього порушений сон, погіршилося самопочуття.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Зобов`язано відповідача ОСОБА_1 публічно, через засоби масової інформації, спростувати недостовірну інформацію, висловлену ним 22 серпня 2018 року на ХХХІY сесії Маріупольської міської ради щодо ОСОБА_3 , а саме:

-у ресторані «Три ведмедя», розташованому на території «ІНФОРМАЦІЯ_1» у м.Маріуполі здійснюється торгівля спиртними напоями без наявності відповідної ліцензії;

- ОСОБА_3 без дотримання процедури узаконення будівель і споруд «ІНФОРМАЦІЯ_1» подав позов до суду до Маріупольської міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В задоволенні інших вимог позову в частині зобов`язання відповідача ОСОБА_1 публічно, через засоби масової інформації, спростувати недостовірну інформацію, висловлену 22 серпня 2018 року на ХХХІY сесії Маріупольської міської ради щодо наявності у депутата ОСОБА_3 боргу понад 400 тисяч гривень перед Маріупольською міською радою та громадою відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд при ухваленні рішення вийшов за межі заявлених вимог, адже позивач просив зобов`язати відповідача ОСОБА_1 публічно, через засоби масової інформації, принести вибачення та спростувати неправдиву інформацію, що ганьбить його, і стягнути з ОСОБА_1 на його користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Проте, суд нехтуючи формулюванням позовних вимог, сформулював їх самостійно і задовольнив у наступній редакції: зобов`язати ОСОБА_1 публічно, через засоби масової інформації, спростувати недостовірну інформацію, висловлену ним 22 серпня 2018 року на ХХХІY сесії Маріупольської міської ради щодо ОСОБА_3 , а саме: у ресторані «Три ведмедя», розташованому на території ІНФОРМАЦІЯ_1» у м. Маріуполь здійснюється торгівля спиртними напоями без наявності відповідної ліцензії; ОСОБА_3 без дотримання процедури узаконення будівель і споруд «ІНФОРМАЦІЯ_1» подав позов до суду до Маріупольської міської ради. Таким чином, суд самовільно, вийшовши за межі заявлених позовних вимог вибравши лише дві фрази з публічного виступу відповідача, який містить більш ніж 30 речень, безпідставно сам сформулював та задовольнив позовні вимоги, що не були конкретизовані або уточнені позивачем.

В порушення ч.5 ст.263 ЦПК України судом необґрунтовано зроблено висновок про те, що наявність у ОСОБА_3 ліцензії від 15 лютого 2018 року № 05/82/18/0/00851 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями доводить факт розповсюдження недостовірної інформації, висловленої відповідачем 22 серпня 2018 року, оскільки у даній ліцензії зазначено місце торгівлі «район заплави річки Кальчик». Будь-яких відомостей щодо об`єкту торгівлі (місця торгівлі) саме в ресторані «Три ведмеді» зазначена ліцензія не містить.

Також, з відеозапису виступу відповідача зафіксовано наступне його висловлювання: «На территории «Парка дикой природы» существует ресторан и этот ресторан не имеет лицензии на спиртное. Лицензию он не может получить, так как у него нету там ресторана. То есть, в центре города кафе работает без лицензии». Таким чином, це висловлювання стосувалось виключно відсутності ліцензії на конкретне місце торгівлі, ресторан «Три ведмеді», і жодним чином не стосувалось відсутності ліцензії ОСОБА_3 на торгівлю в районі заплави річки Кальчик.

Судом необґрунтовано зроблено висновок про те, що доводи відповідача та його висловлювання відносно того, що ОСОБА_3 без дотримання процедури узаконення будівель і споруд подав позов до суду до Маріупольської міської ради не відповідають дійсності, оскільки у рішенні Господарського суду Донецької області від 06 вересня 2018 року та у постанові Східного апеляційного суду у справі № 905/2389/17 зазначено, що ОСОБА_3 з питання отримання дозволу на проведення будівництва до міської ради не звертався (дана умова прописана в договорі оренди землі). Зі змісту вказаних рішень вбачається, що ОСОБА_3 самовільно, без належних дозвільних будівельних документів, було збудовано об`єкти нерухомого майна, на які він у судовому порядку вимагав визнати право власності. Відповідач Маріупольська міська рада заперечувала проти позовних вимог та наголошувала, що ОСОБА_3 не дотримано встановлену законом процедуру прийняття об`єктів нерухомого майна в експлуатацію, також, Управління державного архітектурного контролю Маріупольської міської ради, відмовило ОСОБА_3 в прийнятті в експлуатацію будівель і споруд через їх самовільну забудову без дотримання порядку подання повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт та подальшому декларації про готовність об`єкта.

Таким чином, вказані у оскаржуваному судовому рішенні, рішення господарських судів, всупереч зробленому висновку, доводять факт порушення ОСОБА_3 процедури належного оформлення права власності на збудовані об`єкти через декларації про початок будівельних робіт та вводу будівель у експлуатацію.

Виходячи з вищевикладеного вся інформація яка була висловлена відповідачем на сесії Маріупольської міської ради 22 серпня 2018 року є правдивою та достовірною, що має документальні підтвердження.

З приводу відшкодування моральної шкоди, то доводи позивача не підтверджені жодним доказом наявним у матеріалах справи. При цьому, судом не було встановлено факту наявності у позивача нервового стресу, погіршення самопочуття тощо.

Також, судом не враховано спеціального статусу позивача - депутат Маріупольської міської ради, а тому суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а саме «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 N 1, адже судом було задоволено позовні вимоги, щодо спростування інформації через засоби масової інформації, тоді коли виступ та розповсюдження інформації відбулось шляхом публічного виступу на пленарному засіданні Маріупольської міської ради, що суперечить позиції Верховного Суду України де зазначено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. Тому, враховуючи, що інформація, яка оспорюється позивачем, була висловлена на пленарному засіданні сесії Маріупольської міської ради, вимоги щодо її спростування через ЗМІ є необґрунтованими. Окрім того, у судовому рішенні не вказано яким чином, у який спосіб, за чий рахунок повинно відбутись таке спростування. Тому фактично відповідач не має розуміння щодо способу та умов виконання такого рішення.

Крім того, у порушення ч.6 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, в рішенні суду не міститься інформації про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 27 березня 2019 року залишити без змін. Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а вимоги викладені в ній не підлягають задоволенню тому, що судом в повному обсязі були встановлені всі обставини, які мають значення для вирішення справи. Судом не було допущено норм матеріального і процесуального права, а відсутність у рішенні суду інформації про розподіл судових витрат між сторонами є технічною помилкою, яка може бути виправлена.

В позовній заяві ОСОБА_3 було викладено три факти недостовірної інформації, які були досліджені судом. За результатами розгляду неправдивими визнано тільки два, які саме і зазначені у рішенні суду. У ліцензії від 15 лютого 2018 року №05/82/0/00851 на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями, місцем торгівлі зазначено: « АДРЕСА_1 (у районі заплави ріки Кальчик), кафе». Назва кафе «ресторан Три ведмедя» була уточнена у судовому засіданні. Висновок суду про те, що доводи відповідача та його висловлювання відносно того, що ОСОБА_3 без дотримання процедури узаконення будівель і споруд подав позов до суду до Маріупольської міської ради не відповідають дійсності, є обґрунтованим і законним.

Тридцять четверта сесія Маріупольської міської ради транслювалась у прямому ефірі Маріупольського телебачення. Тому суд, задовольняючи позов, зобов`язав відповідача публічно, через засоби масової інформації спростувати недостовірну інформацію.

Позивач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

З огляду на викладене та вимоги ст.ст. 371, 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника позивача ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи (відеозапис), 22 серпня 2018 року під час засідання ХХХІY сесії Маріупольської міської ради депутат ОСОБА_1 з трибуни виступив з промовою наступного змісту (мовою оригіналу):

«……Вопрос касается роботы зоопарка депутата ОСОБА_6. …. На сегодня у депутата ОСОБА_6, предпринимателя ОСОБА_6 долг за аренду земли перед городским советом, перед громадой более 400 000 грн., который он пока не спешит возмещать…. Вопрос номер два. На территории так называемого парка дикой природы существует ресторан, как бы это уже сложно назвать социальным бизнесом. Этот ресторан не имеет лицензии на спиртное, то есть в центре фактически города у нас работает кафе, которое работает без лицензии. Лицензию он не может получить, действительно, потому что у него нет там ресторана. То есть ресторан работает без единого разрешительного документа от ГАСКа.…. И третий момент, который возникает, …. я был уверен, что депутат ОСОБА_6 понял наш посыл о том, что давайте, если уже проблема возникла с зоопарком, вы будете узаконивать его, меняя генплан, проходя сложные процедуры, но узаконивать, пройдя все процедуры, которые должны быть сделаны. Но когда я узнаю, что оказывается, что депутат ОСОБА_6, предприниматель ОСОБА_6 , подает на городской совет в суд, чтобы узаконить через суд свои постройки, не проведенные по процедурам, честно сказать, для меня это шок. ….».

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є депутатами Маріупольської міської ради, що згідно ч.3 ст. 82 ЦПК України, як обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і ч.ч. 2,3 ст.34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно із ч.1 ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінка) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа, як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст. 277 ЦК України).

При розгляді справ зазначеної категорії необхідно враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно із ч.ч. 4,7 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Задовольняючи позовні вимоги в частині спростування наступної інформації «1) У ресторані «Три ведмедя», розташованому на території «ІНФОРМАЦІЯ_1» у м.Маріуполі здійснюється торгівля спиртними напоями без наявності відповідної ліцензії. 2) ОСОБА_3 без дотримання процедури узаконення будівель і споруд «ІНФОРМАЦІЯ_1» подав позов до суду до Маріупольської міської ради», суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.277 ЦК України та дійшов помилкового висновку, що вказана інформація є недостовірною і підлягає скасуванню.

Так, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і у цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Перевіряючи достовірність інформації, озвученої відповідачем ОСОБА_1 на сесії міської ради апеляційний суд виходить з того, що порядок набуття права власності на самочинне будівництво, передбачений ст.376 ЦК України, застосовується у випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_4 не заперечував, що будівництво об`єктів нерухомості у «ІНФОРМАЦІЯ_1» було здійснено без отримання відповідних дозвільних будівельних документів, що стало підставою звернення до суду про визнання права власності в порядку ст.376 ЦК України.

Рішенням господарського суду Донецької області від 06 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Східного апеляційного суду від 30 січня 2019 року (справа №905/2389/17), за ФОП ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно збудовані будівлі та споруди «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: адміністративно - побутовий комплекс (А-2), адміністративно - побутовий комплекс (Б-2), госпблок (В-1), павільйон (Г-1), павільйон (Д-1), вольєр (Е-1), вольєр (Е1-1), вольєр (Е2-1), вольєр (Ж-1), вольєр (Ж1-1), вольєр (ЖІІ-1), вольєр (ЖІІІ-1), вольєр (ЖІV-1), вольєр (ЖV-1), вольєр (ЖVІ-1), туалет (ЖVІІ-1), сарай (З-1), сарай (И-1), сарай (К-1), сарай (Л-1), сарай (М-1), сарай (Н-1), сарай (О-1), госпблок (П-1), клітка (Р-1), клітка (Р1-1), клітка (РІІ-1), клітка (С-1), клітка (С1-1), клітка (СІІ-1), мавпятник (Т-1), клітка (Т1-1), госпблок (ТІІ-1), клітка (У-1), клітка (У1-1), клітка (УІІ-1), сарай (Ф-1), кафе (Х-2), бесідка (ХІ-1), бесідка (ХІІ-1), бесідка (ХІІІ-1), бесідка (ХІV-1), бесідка (ХV-1), бесідка (ХVІ-1), бесідка (ХVІІ-1), кафе (Ц-1), кафе (Ч-2), госпблок (Ш-2), бесідка (ШІ-1), бесідка (ШІІ-1), бесідка (ШІІІ-1), бесідка (ШІV-1), бесідка (ШV-1), бесідка (ШVІ-1), сторожа (ШVІІ-1), бесідка (ШVІІІ-1), бесідка (ШІХ-1), бесідка (ШХ-1), бесідка (ШХІ-1), кухня (Щ-2), сарай (Щ1-1), бесідка (ЩІІ-1), бесідка (ЩІІІ-1), клітка (Є-1), клітка (Ю-1), сарай (Я-1), бесідка (ЯІ-1), бесідка (ЯІІ-1), бесідка (ЯІІІ-1), бесідка (ЯІV-1), бесідка (ЯV-1), бесідка (ЯVІ-1), бесідка (ЯVІІ-1), бесідка (ЯVІІІ-1), бесідка (ЯІХ-1), музей (ЯХ-1), бесідка (ЯХІ-1), ворота (№10-14), огорожа (№1-9), озеро (І), фонтан (ІІ).

Передбачений законодавством (ч.ч. 3-5 ст.376 ЦК України) особливий порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду, не звільняє позивача від обов`язку прийняття об`єкту в експлуатацію в установленому порядку.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо невідповідності дійсності висловлювань відповідача на сесії міської ради 22 серпня 2018 року стосовно того, що ОСОБА_3 без дотримання процедури узаконення будівель і споруд подав позов до суду, є хибним.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 83, 84, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Всупереч наведеному суд першої інстанції не перевірив доводів відповідача та не спростував їх належним чином, формально пославшись на постанову Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 18 квітня 2018 року у справі №264/1170/18, яка в судовому засіданні фактично не досліджувалась.

На звернення відповідача про роботу закладу «ІНФОРМАЦІЯ_1» ресторан «Три ведмедя», ГУ ДФС у Донецькій області листом від 07 листопада 2018 року № 49386/10/05-99-40-03 повідомлено, що в ході проведення перевірки було встановлено здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії, чим порушено ч.14 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів». За результатами зазначеної перевірки складено акт та прийнято податкове повідомлення - рішення про застосування штрафних санкцій відповідно до абз.5 ч.2 ст.17 вказаного Закону та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 164 КУпАП - про порушення порядку провадження господарської діяльності.

Згідно постанови Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 18 квітня 2018 року (справа №264/1170/18), яка була досліджена в суді апеляційної інстанції, провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.164 КУпАП України закрито через відсутність складу адміністративного правопорушення.

Зі змісту даної постанови вбачається, що 06 лютого 018 року о 16.08 год. у ресторані «Три ведмедя», що знаходиться в закладі «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, встановлено здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії. Господарську діяльність у вказаному закладі здійснює фізична особа-підприємець ОСОБА_3 Так, було реалізовано 100 гр. коньяку «Шабо 3 зірки» за ціною 52,00 грн., чим порушено вимоги Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Закриваючи провадження у адміністративній справі №264/1170/18 суд зазначив, що складу адміністративного правопорушення не має у зв`язку з відсутністю системності протиправних дій. Між тим, факт одноразового продажу алкогольних напоїв в порушення вимог ст.164 КУпАП України не спростований.

Сама по собі відсутність відомостей про особу, яка здійснила продаж, наведених висновків не спростовує, оскільки суб`єктом господарювання у даному закладі є позивач ОСОБА_3

Тим більш, є недоречним висновок суду першої інстанції щодо отримання позивачем ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями (реєстраційний №05/82/18/0/00851), майже через тиждень від зазначених подій, а саме 15 лютого 2018 року.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен урахувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

До таких осіб можуть бути віднесені як державні посадовці, службовці, посадовці органів місцевого самоврядування, так і особи, які мають певний вплив на суспільство.

У статтях 3, 4, 6 Декларації передбачено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У абз.4 п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивач є публічною особою, повинен був усвідомлювати, що є відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою.

Крім того, позивачем жодним чином не доведено, що поширення відповідачем вищевказаної інформації призвело до створення негативної соціальної оцінки особи позивача у очах оточуючих, що призвело до порушення права на повагу до честі позивача, тобто, позивач не довів, що поширена інформація порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції. Однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3700 грн. 20 коп. підлягають стягненню з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27 березня 2019 року про часткове задоволення позову скасувати та в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги у розмірі 3700 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

В.П. Принцевська