РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 року м. Рівне

Справа № 559/2763/18

Провадження № 22-ц/4815/647/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальний заклад "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради,

за участю сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області в складі судді Ральця Р.В. від 23 лютого 2019 року, проголошене в 17 год. 07 хв. в м. Дубно, дата складання повного судового рішення - 27 лютого 2019 року, та додаткове рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області в складі судді Ральця Р.В. від 27 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради про визнання причини звільнення незаконною, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позов мотивує тим, що з 6.12.2006 року вона працювала на посаді молодшої медичної сестри палатної КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради. 22.06.2015 року її переведено на посаду молодшої медичної сестри (санітарки палатної) психоневрологічного відділення.

Наказом №225 від 12.11.2018 року її було звільнено з роботи на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані. Вважає, її звільнення є незаконним, так як в стані алкогольного сп`яніння вона на робочому місці не перебувала.

Крім того, постановою адміністративної комісії виконавчого комітету Дубенської міської ради провадження у справі про притягнення її до відповідальності за ч.1 ст.179 КУпАП закрито в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Просить визнати причину її звільнення незаконною, поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 лютого 2019 року визнано незаконною причину звільнення ОСОБА_1 з посади молодшої сестри (санітарки палатної) психоневрологічного відділення, згідно наказу №255 від 12.11.2018 року.

Стягнуто з КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.11.2018 року по 7.12.2018 року в сумі 3235 грн. 92 коп. без урахування податків та зборів, завдану моральну шкоду в розмірі 2000 грн., понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. та 3736 грн. 85 коп. витрат на правову допомогу.

Рішення мотивовано тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування позивача 3.11.2018 року на роботі в нетверезому стані, а тому її звільнення є незаконним та дає підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

Додатковим рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року поновлено ОСОБА_1 на посаді молодшої медичної сестри (санітарки палатної) психоневрологічного відділення КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради. В частині поновлення на роботі рішення допущено до негайного виконання.

Додаткове рішення мотивовано тим, що при винесенні рішення не було вирішено питання про поновлення на роботі ОСОБА_1 та допущення до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі.

У поданій на рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 лютого 2019 року апеляційній скарзі КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновок щодо результатів огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів №453 від 3.11.2018 року та результати обстеження були засвідчені підписами двох понятих та здійснювалось сертифікованим вимірювальним засобом Alcotest 6810 Darager зав. № АКРР-0076. Жодних зауважень щодо результатів проведеного медичного огляду на виявлення стану алкогольного сп`яніння, позивачем не висловлювалось та не зазначалось, більше того в судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечувала проти встановлених у висновку результатів.

Таким чином, висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння №453 від 3.11.2018 року, складений фельдшером ОСОБА_2 , відповідає закріпленим законодавством вимогам, щодо належності допустимості і достовірності, та всупереч ст. ст. 76, 77, 89 ЦПК не був взятий судом до уваги при ухваленні рішення.

Всупереч нормам ч. 9 ст. 43 КЗпП України та п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", судом першої інстанції не вчинялось жодних дій з метою зупинення провадження у справі та направлення на розгляд первинної профспілкової організації питання, щодо надання згоди для застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Крім того, в судовому засіданні представником відповідача були надані пояснення про те, що у період з кінця жовтня по грудень місяць первинна профспілкова організація КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" не здійснювала свою діяльність у зв`язку з її не легітимністю, оскільки кількісний склад виборного профспілкового комітету унеможливлював розгляд та прийняття будь-яких рішень.

Звертає увагу, що обставини вживання лікарського препарату "Барбовал", що на думку ОСОБА_1 слугувало причиною виявлення у неї стану алкогольного сп`яніння з вмістом 0,48 проміле, не підтверджуються, жодним належним доказом у справі.

Вважає безпідставним стягнення судом моральної шкоди в розмірі 2000 грн., оскільки до матеріалів справи не було долучено жодних документальних доказів, що могли б підтвердити моральні та душевні страждання позивача.

Також, враховуючи складність справи та обсяг наданої правової допомоги розмір стягнутих витрат на правову допомогу є явно завищеним.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 повністю відмовити.

На додаткове рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" також подано апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом було грубо порушено норми процесуального права, закріплені ст. 252 ЦПК України, оскільки, вказаним додатковим рішенням суд змінив суть основного рішення та виклав висновки про права та обов`язки осіб, що вже знайшли своє відображення в судовому рішенні від 22.02.2019 року.

Просить додаткове рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року представник позивачки адвокат Іваницька Н.А. зазначає, що додаткове рішення є законним, обґрунтованим та ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Твердження представника відповідача про те, що судом було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі ОСОБА_1 не відповідає дійсності, адже в мотивувальна частина рішення суду першої інстанції висновку про відмову в задоволенні такої вимоги не містить.

Проте в резолютивній частині рішення з приводу поновлення на роботі ОСОБА_1 судом не було ухвалено рішення, тому 27.02.2019 року судом було ухвалено додаткове рішення, яким жодним чином не змінено суть основного рішення, а лише поновлено позивачку на роботі та в цій частині допущено рішення до негайного виконання.

Крім того, 11.03.2019 року згідно наказу №42 ОСОБА_1 було поновлено на посаді молодшої медичної сестри (санітарки палатної) психоневрологічного відділення КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради, а 12.03.2019 року наказом №44 позивачку звільнено за згодою сторін.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, додаткове рішення суду - без змін, а також стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1164,6 грн.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Цими нормами керувався і суд першої інстанції при розгляді справи по суті.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 40 КЗпП України підставою для звільнення особи є поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Таким чином, власник може розірвати трудовий договір у разі появи працівника на роботі у нетверезому стані. Підставою для звільнення працівника є сам факт появи на робочому місці і у робочий час у нетверезому стані. Такий факт може встановлюватися не лише спеціальним обстеженням з використанням відповідних технічних засобів, а й будь-якими іншими доказами, допустимими з точки зору процесуального права. Між тим, обов`язок доведення факту появи працівника на роботі у нетверезому стані лежить на власнику.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 6 листопада 1992 року роз`яснив судам, що звільнення на підставі пункту 7 частини 1 статті 40 КЗпП України є дисциплінарним звільненням, тому воно повинно проводитись з додержанням правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Одночасно Пленум звернув увагу судів на те, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежне від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановленої його загальної тривалості вважається робочим.

Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (стаття 27 ЦПК України), яким суд має дати відповідну оцінку (пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 9 листопада 1992 pоку).

Звільнення за появу на роботі в стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння застосовується до працівника незалежно від того, чи притягався він раніше до дисциплінарної відповідальності та чи вживались до нього заходи громадського стягнення. Власник або уповноважений ним орган вправі звільнити працівника за цією підставою і при одноразовому порушенні трудової дисципліни, дотримуючись при цьому порядку і строків накладення дисциплінарних стягнень.

Судом встановлено, що 6.12.2006 року ОСОБА_1 прийнята на посаду молодшої медичної сестри палатної КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради).

22.06.2015 року позивачку було переведено на посаду молодшої медичної сестри (санітарки прибиральниці психоневрологічного відділення

Вказані обставини підтверджуються записами в трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.8)

Наказом №255 від 12.11.2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади молодшої медичної сестри (санітарки палатної) психоневрологічного відділення з 12.11.2018 року за п.7 ст.40 КЗпП за появу на роботі в нетверезому стані.

Підставою для винесення зазначеного наказу вказано протокол освідчення на предмет вживання алкогольних напоїв (а.с.9).

Із рапорту старшого інспектора-чергового СРПП Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області від 3.11.2018 року вбачається, що 3.11.2018 року о 20:45 надійшло повідомлення зі служби 102 невідомого про те, що 3.11.2018 року близько 20:45 в м. Дубно, вул. Широка 3в Дубенському будинку-інтернаті для громадян похилого віку перебуває працівниця (санітар) ОСОБА_1 в нетверезому стані (а.с. 15).

Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарський препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 3.11.2018 року, складеного фельдшером КЗ "Дубенська ЦРЛ" ОСОБА_2 , за результатами огляду, проведеного 0 21год. 43 хв. встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння з результатом 0,48 проміле (а.с.18).

Пунктом 1.7 наказу Мінохорони здоров`я СРСР від 8.09.1988р. № 694 "Про заходи з подальшого вдосконалення медичного освідчення для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп`яніння" встановлено, що медичне освідчення і винесення висновку по встановленню факту вживання алкоголю і стану сп`яніння здійснюється лікарем, який пройшов спеціальну підготовку. Медичний освідчення для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп`яніння проводиться в наркологічних диспансерах (відділеннях, кабінетах) та в інших лікувально-профілактичних установах.

В сільській місцевості при значному віддаленні населених пунктів від найближчих закладів охорони здоров`я, де наявний лікар, дозволяється проведення медичного освідчення і винесення висновку по встановленню факту вживання алкоголю і стану сп`яніння фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту.

Згідно п. 2 Тимчасової інструкції про порядок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп`яніння, затвердженої Міністерством охорони здоров`я СРСР від 1.09.1988р. № 06-14/33-14 медичний огляд для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп`яніння проводиться в спеціалізованих кабінетах наркологічних диспансерів (відділень) лікарями психіатрами-наркологами та у лікувально-профілактичних установах лікарями психіатрами-наркологами та лікарями інших спеціальностей, які пройшли підготовку.

Відповідно до примітки до вказаного пункту інструкції в сільській місцевості при значному віддаленні населених пунктів від лікувальних закладів, маючих в штаті лікарів, за спеціальним дозволом місцевих органів охорони здоров`я, у вигляді виключення, допускається проведення медичного освідчення фельдшерами, працюючими на фельдшерсько-акушерських пунктах, які пройшли спеціальну підготовку.

Крім цього, висновок щодо результатів медичного огляду має покликання на акт медичного огляду особи, що керує транспортним засобом, що дає підстави для висновку про те, що огляд позивачки проводився відповідно до Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджений наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 9.11.2015 року, положення якої до спірних правовідносин не застосовується, так як ця Інструкція визначає процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп`яніння), та оформлення результатів такого огляду(п.1 ).

Відповідно до вимог п.11 вказаної Тимчасової інструкції результати медичного освідування для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп`яніння можуть рахуватися дійсними, при умові, що вони були отримані в ході медичного обстеження, виконаного у відповідності до даної інструкції, і при проведенні лабораторних досліджень були використані тільки методики та засоби, дозволені Мінздравом для застосування з ціллю освідування.

Таким чином, проведення медогляду позивачки фельдшером КЗ "Дубенська ЦРЛ" не відповідає вимогам щодо проведення таких медоглядів, ним застосовано положення інструкції, яка спірні правовідносини не регулює. Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння на роботі 03.11.2018 року.

Покликання апеляційної скарги на те, що висновок фельдшера від 03.11.2018 року підписаний двома свідками не заслуговують на увагу, оскільки обстеження відповідно до вимог проведення медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп`яніння не проводилося, а свідки, що його підписали не є фахівцями в галузі медицини. Суд також враховує і те, що допитаний у суді першої інстанції в якості свідка працівник поліції ОСОБА_4 показав, що ОСОБА_1 , при візуальному огляді не виявляла будь-яких ознак сп`яніння, яке, (рівень алкоголю в крові) можна визначити тільки спеціальними засобами та, в даному випадку, лише лікарем психіатром-наркологом чи іншим лікарем, який пройшов спеціальну підготовку.

Надаючи правову оцінку обставинам наявності або відсутності вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, колегія суддів зазначає, що жодних інших доказів, які б підтверджували б перебування позивачка на роботі у нетверезому стані в матеріалах справи відсутні, що свідчить про безпідставність притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення стягнення у вигляді звільнення.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент звільнення не була членом профспілки, а тому згоди первинна профспілкової організації, яка діє у комунальному закладі на звільнення позивачки за ч.1 ст.43 КЗпП України не вимагається і керівництво КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради з таким поданням не зверталося.

У відповідності до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Суд першої інстанції, стягнувши з відповідача на користь позивачки у середній заробіток за час вимушеного прогулу, не звернув уваги на те, що в жовтні 2018 року позивачці був виданий листок непрацездатності, а тому середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 не правильно.

Нарахування відшкодування проводиться відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.95р. №100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Термін розрахунку за останні два робочих місяці (ч.2,3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100), тобто за вересень-жовтень 2018 року, оскільки в листопаді 2018року ОСОБА_1 звільнена.

Відповідно до наданих відповідачем довідок №203,204 від 11.06.2019року заробітна плата позивачки у вересні 2018року становила 4404,21грн., у жовтні 2018 року-3361,34 грн., в яку включена оплата лікарняного у сумі 780грн.

Середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи позивачки (20 робочих днів у вересні та 14 робочих днів у жовтні) становить 121,80грн. (4404,21+3361,34=7765,55-780=4141,34:34).

Як ствердила в апеляційному суду позивачка вона просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 листопада 2018року по 7 грудня 2018 року, у вказаний період це становить 20 робочих днів.

Оскільки 12 листопада 2018 року є останнім робочим днем позивачки, то середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується з 13 листопада по 7 грудня 2018 року за 19 робочих днів та становить 2314,2 грн.(121,8х19). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь незаконно звільненого працівника, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням встановленого факту порушення прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, а також факту завдання діями відповідача моральної шкоди позивачці, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн. визначений судом виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, що узгоджується з роз`ясненнями п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Зазначений розмір відшкодування є не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призводить до його збагачення.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила, в т.ч. і поновити її на роботі, що стверджується прохальною частиною її позовної заяви.

В ході розгляду справи сторони надавали пояснення та докази з приводу заявленої вимоги про поновлення на роботі, а тому суд обґрунтовано, з дотримання положень ст.270 ЦПК України постановив додаткове рішення, яким поновив ОСОБА_1 на займаній посаді та в порядку ст.430 ЦПК України допустив його до негайного виконання.

Покликання скарги на те, що суд додатковим рішення змінив суть основного рішення та виклав висновки про права та обов`язки осіб, що вже знайшли своє відображення в судовому рішенні від 22.02.2019 року є безпідставними, оскільки суд першої інстанції основним рішенням визнав незаконною причину звільненні позивачки з роботи та, вказавши про поновлення на роботі, уточнив спосіб захисту порушеного права.

Що стосується доводів скарги по розподілу судових витрат, то колегія суддів виходить до наступних висновків.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як правильно встановлено судом першої інстанції на підтвердження, наданої адвокатом ОСОБА_5 правничої допомоги, позивачкою надано договір про надання правничої допомоги від 5.11.2018 року, з розрахунками вартості послуг, та квитанцій до прибуткового касового ордеру №55 від 7.12.2018 року та №08 від 13.02.2019 року у загальній сумі 3436,85 грн. (а.с.33-37,126-127).

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, вірно встановивши, що адвокатом Іваницькою Н.О. була надана професійна правнича допомога ОСОБА_1 у формі усних консультацій, складання адвокатських запитів, підготовки позовної заяви, складання процесуальних документів, представництва у суді, тощо, не звернув уваги на те, що відповідно до квитанцій позивачкою фактично було сплачено 3436,85 грн., дійшов помилкового висновку, що зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача у сумі 3736,85грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

За наведеного витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню, в решті - судові витрати судом першої інстанції розподілені з дотриманням норм ст.141 ЦПК України.

Оскільки, рішення суду першої інстанції змінюється апеляційним судом лише в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат, а розмір судового збору за вимогами майнового характеру в мінімальній сумі становить 1057,2грн. ( 704,8х150%), то понесені відповідачем при подачі апеляційної скарги витрати по сплаті судового збору слід віднести за його рахунок.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, п.7 ч.1 ст.40, ст.ст.235,237-1 КЗпП України,апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 лютого 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та понесений судових витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши суму стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 3235,92грн. до 2314(двох тисяч триста чотирнадцять)грн.20коп., без урахування податків та зборів та судових витрат на правничу допомогу з 3736,85грн. до 3436(трьох тисяч чотириста тридцять шість)грн.85коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради на додаткове рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області в складі судді Ралець Р.В. від 27 лютого 2019 року залишити без задоволення, а додаткове рішення-без змін.

Судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 червня 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.