КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року

Справа 761/19930/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7445/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року ( у складі судді Піхур О.В., повний текст судового рішення складено 28 грудня 2018 року)

в справі за позовом Концерну «міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що Концерн в період з жовтня 2015 року по березень 2017 року здійснював постачання теплової енергії в гарячій воді відповідачу в нежитлове приміщення XI підвалу та першого поверху літ. А-4, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та на праві приватної власності належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу від 02.09.2010 року №3798. Позивачем було відпущено теплову енергію відповідачу за період з жовтня 2015 року по березень 2017 року на загальну суму 6510,61 грн. Відповідач на протязі опалювального сезону 2015-2017 рр. не виконав свої обов`язки по сплаті за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим за відповідачем виникла заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 6510,61 грн. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, через що позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 6510,61 грн. та судові витрати.

РішеннямШевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» (м. Запоріжжя, б-р Гвардійський, 137, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості -відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, Концерн «Міські теплові мережі» подав апеляційну скаргу, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольти позов в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1762, 00 грн., та судовий збір за подачу апеляційної скарги - 2643, 00 грн.

В апеляційні скарзі посилався на те, що відсутність договору купівлі-продажу теплової енергії , не позбавляє обов`язку відповідача оплатити отримані ним послуги по опаленню майна, яке належить йому на праві власності.

Зазначає те, що обов`язок споживача оплатити вартість теплової енергії виникає з факту фактичного відпуску Теплопостачальною організацією теплової енергії, а не з факту відпуску теплової енергії на підставі акту приймання-передачі теплової енергії. Таким чином, акти приймання-передачі не породжують жодних прав та обов`язків, характерних для угоди як виду зобов`язання. В акті прийому-передачі не зафіксовано, які права й обов`язки виникають між сторонами, і для якого інституту договірних зобов`язань вони характерні.

Та обставина, що ними не було надано доказів на підтвердження того, що вони надсилали відповідачу договір, а останній відмовився його підписати, не позбавляє їх права отримати плату за надані ними послуги, оскільки Концерн «МТМ» не має права відмовити споживачу у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі відповідно до ЗУ « Про природні монополії», ЗУ «Про теплопостачання». Тому позивач, не мав законної можливості припинити відпуск теплової енергії на об`єкти теплопостачання шляхом відключення приміщення від централізованої системи теплопостачання будинку. Для відключення приміщення від централізованої системи теплопостачання будинку відсутні як правові підстави, так і технічна можливість.

Також відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про здійснення ним заходів, спрямованих на відключення нежитлового приміщення від централізованої системи опалення житлового будинку та взагалі факту повного відключення від цієї системи, що вказує на споживання відповідачем теплової енергії у нежитловому приміщенні.

Відповідачем не надано будь-яких документів на підтвердження факту повної відсутності теплопостачання у нежитловому приміщенні ХІ, АДРЕСА_1 в період з жовтня 2015 року по березень 20117 року, тому відповідач не довів факт не отримання ним у спірний період теплової енергії.

Концерн «МТМ» надав відповідачу послуги з теплопостачання. А відповідач їх одержував. Доказів неякісного надання послуг Концерну «МТМ» відповідачем не надано, і оскільки останній їх фактично одержував, то у нього виник обов`язок оплатити ці послуги. Проте відповідач жодної оплати за отриману теплову енергію не здійснив.

Бездоговірне споживання теплової енергії за рахунок централізованого опалення не є правовою підставою для звільнення відповідача від обов`язку оплати.

Ухвалою від 07 травня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

22 травня 2019 року до канцелярії апеляційного суду надійшов від ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу, обґрунтований тим, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували звернення до відповідача з пропозиціями укласти договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, що є свідченням відсутності наміру надавати продукцію потенційному споживачеві, а тому з урахуванням п. 4 Правил користування тепловою енергією, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Просив суд в задоволені апеляційної скарги Концерну « Міські теплові мережі» відмовити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

31 травня 2019 року апеляційним судом отримано відповідь на відзив від Концерну «Міські теплові мережі», в якому вони зазначають про те, що відповідно до ст. 19, п. 1 ч. 3 ст. 20 , п. 3 ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відповідач зобов`язаний оплатити вартість отриманих послуг щодо опалення нежитлових приміщень, які перебувають у його власності, не зважаючи на відсутність договору.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справита встановлено судом, відповідач є власником нежитлового приміщення XI підвалу та першого поверху літ. А-4, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 02.09.2010 року №3798 та відповідно споживачем послуг з централізованого опалення та гарячої води, яку постачає позивач.

Про подачу теплоносія до нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 свідчать акти зняття показань приладу обліку теплової енергії.

Нарахування відповідачу за відпущену в спірному періоді теплову енергію здійснювалось на підставі «Розрахунку теплового потоку на опалення» № 6762/14 від 31.12.2015 року.

Позивачем було відпущено теплову енергію відповідачу за період з жовтня 2015 року по березень 2017 року на загальну суму 6510,61 грн., що підтверджується рахунками та актами приймання - передачі теплової енергії.

Відповідач на протязі опалювального сезону 2015-2017 рр. не виконував свої обов`язки по сплаті за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 6510,61 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

На адресу відповідача позивачем неодноразово були надіслані претензії та вимоги щодо погашення заборгованості за теплову енергію.

Відповідно до ст. 19 ЗУ « Про теплопостачання», що споживач або суб`єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо.

Теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи.

Теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.

Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Ст. 322 ЦК України, передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вищевказаної правової норми вбачається, що ОСОБА_1 , як власник нежитлового приміщення, до якого надавалась теплова енергія в спірний період повинен був утримувати належне майно, здійснювати оплату за спожиту теплову енергію, та нести всі витрати, пов`язані з утриманням цього майна.

Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створити негативні наслідки для інших мешканців в багатоквартирному будинку.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про теплопостачання», постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Відповідно до п. 3 ст. 1 Правил користування тепловою енергією, затверджені постановою КМУ від 03.10.2007 за №1198, споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» та Правил користування теплової енергії № 1198 від 03.10.2007 р. теплова енергія може споживатись лишена підставі договору.

Пунктом 14 Правил передбачений обов`язок споживача укласти з Теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про теплопостачання» серед основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з Теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Суд першої інстанції не врахував вказані норми Закону, та виходив з того, що позивач не довів свої наміри укласти з відповідачем договір, разом з тим саме відповідач зобов`язаний був до початку опалювального сезону укласти з позивачем договір на постачання теплової енергії. Відповідач не надав суду жодного доказу, що він виконав цей обов`язок, також відповідач не довів, що він вчинив дії по від`єднанню пристроїв в нежитлових приміщеннях, через які позивач подавав теплову енергію. Тобто, відповідач не відмовився від наданих йому послуг позивачем, отримав теплову енергію, проте відмовляється її оплачувати, з посиланням на відсутність договору, який в порушення вимог закону сам і не уклав.

З наданих суду доказів вбачається, що через відсутність технічної можливості, позивач позбавлений права припинити надавати послуги відповідачу, а останній ухиляючись від обов`язку укласти договір, безкоштовно використовує теплову енергію, чим порушує не тільки права позивача, а й права інших споживачів послуг в будинку АДРЕСА_1 .

У відповідності до п. 4 Правил користування тепловою енергією, затверджені постановою КМУ від 03.10.2007 за №1198, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином законодавством передбачено двохсторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово- комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13).

Тому доводи апеляційної скарги, щодо того що позивач не мав технічної та законодавчої можливості припинити відпуск теплової енергії на об`єкти теплопостачання шляхом відключення приміщення від централізованої системи теплопостачання будинку знайшли своє відображення в правових нормах законодавства.

Доводи відповідача зводяться лише до відсутності підписаного ним договору, проте не містять жодних аргументів, щодо підстав звільнення його від обов`язку оплатити вартість теплової енергії, яку позивач зобов`язаний постачати, та не має технічної можливості відмовитись від надання цих послуг відповідачеві.

Відповідно до ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства віднесено також справедливість, добросовісність та розумність.

Враховуючи обставини даної справи, суд приходить до висновку, що відповідач діє недобросовісно, не укладаючи договір купівлі-продажу теплової енергії, опалює належне йому на праві власності нежитлове приміщення, проте не вносить оплату за отримані фактично послуги, надання яких позивач не може припинити через відсутність технічної можливості.

Враховуючи вказані норми, а також те, що суд вважав встановленими обставини, які відповідачем доведені не були, під час розгляду справи, порушив норми процесуального права, рішення районного суду необхідно скасувати, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача Концерну «Міські теплові мережі», судовий збір за подачу позовної заяви у сумі 1762 , 00 грн., та за подачу апеляційної скарги - 2643, 00грн.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі»- задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну "Міські теплові мережі"(п/р № НОМЕР_2 у філії - Запорізьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк» код МФО 313957, , за адресою 69091, м. Запоріжжя, бульв. Гвардійський, 137) заборгованість за фактично поставлену теплову енергію в гарячій воді на опалення нежитлового приміщення ХІ підвалу та першого поверху літ. А-4, що розташоване в будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (п/р № НОМЕР_2 у філії - Запорізьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк» код МФО 313957, , за адресою 69091, м. Запоріжжя, бульв. Гвардійський, 137) судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 1762, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (п/р № НОМЕР_2 у філії -Запорізьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк» код МФО 313957, , за адресою 69091, м. Запоріжжя, бульв. Гвардійський, 137) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 2643, 00грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 червня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

Іванченко М.М.