Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 694/215/16-ц

провадження № 61-37406св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Енергобанк»,

третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року у складі судді Кравченко Т. М. та постанову апеляційного суду Черкаської області від 27 березня 2018 року у складі суддів: Вініченка Б. Б., Пономаренка В. В., Сіренка Ю. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33 755 грн 76 коп. без відрахувань податків та обов`язкових платежів.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 20 квітня 2011 року його прийнято на роботу в ПАТ «Енергобанк» на посаду юрисконсульта. Постановою Правління Національного банку України № 96 від 12 лютого 2015 року прийняте рішення про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних та з 13 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію. 27 квітня 2015 року на підставі наказу № 300-о від 23 квітня 2015 року його звільнено з ПАТ «Енергобанк» у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. ПАТ «Енергобанк» зобов`язаний був у день звільнення виплатити йому вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки. 05 травня 2015 року через касу відділення № 1 ПАТ «Енергобанк» йому виплачена частина заробітної плати в розмірі 1 685 грн 41 коп. Остаточний розрахунок в сумі 7 774 грн 42 коп. проведено лише 28 грудня 2015 року. Зазначав, що кількість днів затримки здійснення розрахунку становить 173 дні, а розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 33 755 грн 76 коп. Просив стягнути з ПАТ «Енергобанк» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Енергобанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 квітня 2015 року по день фактичного розрахунку 28 грудня 2015 року в сумі 32 975 грн 28 коп. без відрахувань податків та обов`язкових платежів. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, порушено відповідачем.Час затримки розрахунку при звільненні становить 169 робочих днів (з 28 квітня по 28 грудня 2015 року), а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 32 975 грн 28 коп. Доводи відповідача про те, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» задоволення вимог кредиторів банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію, може бути здійснено виключно у процедурі ліквідації банку та в порядку черговості, визначеної статтею 52 цього Закону, є непереконливими, оскільки згідно статті 36 цього Закону обмеження щодо здійснення задоволення вимог кредиторів під час тимчасової адміністрації не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати працівників банку. Відсутність фінансових можливостей у відповідача для здійснення розрахунків із звільненими працівниками не свідчить про відсутність вини та не виключає відповідальності роботодавця.

Апеляційний суд переглядав справу неодноразово.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 27 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що із розрахункового листа вбачається, що заборгованість банку позивачу на день звільнення складалась з окладу, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, тобто із складових, які закон відносить до структури заробітної плати, а тому мали виплачуватись з дотриманням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, з врахуванням статті 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб». Твердження банку про те, що сума, яку просить стягнути позивач на підставі статті 117 КЗпП України, не є заробітною платою, не відповідає вимогам закону. У трудових правовідносинах такі поняття, як зобов`язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов`язання не застосовуються. Такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Компенсаційна виплата входить в структуру заробітної плати. Таким чином, обмеження, встановлені в пункті 1 частини п?ятої статті 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», не поширюють дію на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, а тому трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать йому від банку в день звільнення, порушене відповідачем, а відтак у позивача виникло право на отримання компенсаційної виплати, встановленої статтею 117 КЗпП України. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що ПАТ «Енергобанк» не мало достатніх фінансових можливостей для здійснення розрахунків із звільненими працівниками банку, зокрема із ОСОБА_1 , і у зв`язку з цим в діях відповідача відсутня вина, як один із обов`язкових елементів складу правопорушення, та, яка є необхідною умовою для застосування наслідків, передбачених частиною першої статті 117 КЗпП України, а саме: виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки, відхиляються, оскільки зазначені обставини не можуть свідчити про відсутність вини підприємства щодо невиплати звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, публічне акціонерне товариство «Енергобанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення в банку було введено тимчасову адміністрацію, а тому стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою.

(2) Позиція позивача

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що в день звільнення роботодавець не виплатив йому усі належні суми, а тому у нього виникла відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівнику коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 з 20 квітня 2011 року по 27 квітня 2015 року працював на посаді юрисконсульта в ПАТ «Енергобанк» та був звільнений у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно наказу № 300-о від 23 квітня 2015 року ОСОБА_1 при звільненні мали виплатити вихідну допомогу відповідно до статті 44 КЗпП Украни у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 20 квітня 2013 року по 27 квітня 2015 року. Заборгованість відповідача становила 9 459 грн 83 коп.

Остаточний розрахунок з позивачем проведено 28 грудня 2015 року шляхом перерахунку коштів на його картковий рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк».

Статтею 21 КЗпПУкраїни передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

На день звільнення ОСОБА_1 виплату всіх належних від підприємства сум проведено не було, а своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені у залежність від фінансово-господарської діяльності або наявності коштів у роботодавця.

Ураховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини та указані вимоги закону, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками судів про можливість захисту порушеного права позивача шляхом стягнення суми середнього заробітку із ПАТ «Енергобанк», який перебуває в процедурі ліквідації, з огляду на таке.

Суди установили, на підставі постанови Правління Національного банку України від 12 лютого 2015 року № 96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 29 від 12 лютого 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати з 13 лютого 2015 року процедуру виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Тимчасова адміністрація була запроваджена строком на три місяці з 13 лютого2015 року по 12 травня 2015 року включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30 квітня 2015 року № 93 продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк» по 11червня 2015 року.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 червня 2015 року № 115 запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» з 12червня 2015 року.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Суди попередніх інстанцій ці положення Закону не врахували, не звернули уваги на те, що з 13 лютого 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку.

На час розгляду справи у банку вже розпочато процедуру ліквідації, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15.

Крім того, справа з подібними фактичними обставинами справи та вимогами була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, за результатом якого прийнято постанову від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18), у якій було висловлено такий правовий висновок.

Відповідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили для позивача настання правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду унеможливлює стягнення працівником сум в інший спосіб, аніж шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду із заявою про включення грошових вимог щодо заробітної плати до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Отже, висновки судів про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з банку сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є помилковими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно частини першої та другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до положень частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене вище уваги не звернули, що призвело до помилкових висновків про наявність підстав для стягнення з банку на корись позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в загальному порядку, на підставі статті 117 КЗпП України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (станом на момент звернення до суду із даним позовом) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що передбачено статтею 117 КЗпК України. Позивачем у даній справі не порушено питання про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

У задоволенні позову відмовлено, а тому на підставі частини першої статті 141 ЦПК України на ОСОБА_1 необхідно покласти: судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп., стягнутий з ПАТ «Енергобанк» рішенням суду першої інстанції; судовий збір у розмірі 1 515 грн 80 коп., понесений ПАТ «Енергобанк» у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції; судовий збір у розмірі 1653 грн 60 коп., понесений ПАТ «Енергобанк» у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Енергобанк» задовольнити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 27 березня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Енергобанк» 3 169 грн 40 коп. судових витрат, понесених банком у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик