Справа № 323/351/19
Провадження № 2/323/235/19
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

03.06.2019 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Смоковича М.В., при секретарі судового засідання Безштанківській О.Д., за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Іванченко Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Оріхівської міської ради Запорізької області про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до Оріхівської міської ради Запорізької області про визнання за собою за набувальною давністю права власності на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що вона з 2004 року зареєстрована і фактично проживає у вказаному жилому приміщенні. Спочатку вона проживала у цьому приміщенні разом з батьками та своїм братом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2008-2009 роках батьки померли, і вони з братом продовжували проживати у вказаному приміщенні. Право власності на цю квартиру ніхто з мешканців на себе не оформлював, а пізніше з`ясувалось, що ордер на вселення до цієї квартири був виданий у 2002 році брату позивачки. З 2012 року позивачка через різке погіршення здоров`я стала потребувати допомоги, по яку зверталась до органів місцевого самоврядування та утворених ними установ та підприємств з приводу проведення ремонту квартири, однак така допомога надана не була. Крім того, через безпорадний стан позивачка зазнавала неналежного поводження з боку сусідів, через що неодноразово зверталась до правоохоронних органів. З 2015 року позивачка стала потребувати стороннього догляду, через що змушена була переїхати проживати до м. Запоріжжя. З огляду на відкрите безперервне володіння спірним жилим приміщенням протягом 2004-2015 років, тобто протягом більше ніж десяти років, позивачка з посиланням на положення ст. 344 ЦК України просила визнати за собою право власності на це приміщення за набувальною давністю.

Ухвалою від 06.02.2019 року було відкрито провадження у справі визначений розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

В порядку виконання завдань підготовчого провадження у цій справі судом були виконані ряд процесуальних дій, передбачених ч. 2 ст. 197 ЦПК України, а саме: від відповідача отримано письмовий відзив з доданням письмових доказів на його обґрунтування, вирішені заявлені учасниками справи заяви та клопотання з процесуальних питань, в тому числі про виклик свідків, витребування доказів.

Ухвалою від 04.04.2019 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду.

Під час судового розгляду позивач в судове засідання не з`явилась, забезпечивши явку представника, адвоката Габуєва Г.Ю.

Представник позивача, адвокат Габуєв Г.Ю., позовні вимоги підтримав, пославшись на факти та доводи, викладені в позовній заяві.

Представник відповідач ОСОБА_4 , позов не визнала, а в заперечення проти нього послалась на факти та норми права, викладені в письмовому відзиві на позов. Зокрема, представниця відповідача зазначила, що спірне жиле приміщення з 2000 року є об`єктом комунальної власності територіальної громади Оріхівської міської ради Запорізької області. Відомості про видачу ордера на вселення до спірного приміщення братові позивачки ОСОБА_3 чи будь-якій іншій особі у відповідача відсутні. Крім того, протягом 2014-2019 року позивачка фактично у спірній квартирі не проживає. Однак і факт її проживання протягом 2004-2014 років не може бути підставою для визнання за нею права власності за набувальною давністю, оскільки таке проживання не супроводжувалось сукупністю ознак, які у ст. 344 ЦК України є необхідними для виникнення права на набуття у власність майна за набувальною давністю. Зокрема, була відсутня ознака добросовісності володіння, оскільки позивачка протягом всього часу проживання знала та усвідомлювала, що квартира не просто не належить їй, а є об`єктом комунальної власності, і що суб`єкт цього права власності не відмовлявся від нього.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини.

Житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому знаходиться спірне приміщення, на підставі Рішень Оріхівської міської ради Запорізької області від 18.05.2000 року, 21.06.2000 року, 17.07.2000 року та 05.10.2000 року, копії яких знаходяться в матеріалах справи, був прийнятий у комунальну власність територіальної громади м. Оріхів від ТОВ «Агробуд».

Позивачка ОСОБА_2 є зареєстрованою за адресою АДРЕСА_3 , з 20.07.2004 року, і залишається зареєстрованою на час розгляду справи, що підтверджується відповідними відмітками у її паспорті громадянина України.

Відповідно до довідки № 663 від 20.08.2014 року, виданої КП «Оріхівський комунальник», за цією ж адресою проживав та був зареєстрований з 24.10.1997 року брат позивачки, ОСОБА_3 За цією ж довідкою, ОСОБА_3 вів з позивачкою спільне господарство по день смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до листа виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 18.12.2018 року № 02-01-16/2228 у відповідь на запит адвоката Габуєва Г.Ю., згідно журналу реєстрації ордерів на житло, ордер на спірне житлове приміщення був виданий 22.12.2000 року на ОСОБА_3 , однак корінець ордеру у розпорядженні вказаного органу відсутній.

Позивачка факт видачі ордеру її братові не заперечувала, як не заперечувала й того, що спірна квартира не є приватизованою чи набутою кимось у приватну власність в інший спосіб.

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Оріхівської районної ради Запорізької області від 14.12.2018 року № 292 у відповідь на запит адвоката Габуєва Г.Ю., технічна інвентаризація спірного жилого приміщення не проводилась, інвентаризаційна справа на нього відсутня, право власності на нього не реєструвалось.

Проживаючи у спірному приміщенні, позивачка у 2011 та у 2014 році зверталась до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області, Департаменту соціального захисту населення Запорізької області, прокуратури Запорізької області, Управління соціального захисту населення Оріхівської РДА, Адміністрації Президента України, щодо питання надання їй допомоги у зв`язку з тим, що спірне жиле приміщення потребує капітального ремонту.

За змістом листування з цього питання, яке міститься в матеріалах справи, вказані вище органи та установи звернення позивачки розглянули, надавши відповіді про відсутність фінансової можливості провести капітальний ремонт спірної квартири, а також пропонували позивачці переселення до інтернатної установи як особи, яка через інвалідність потребує сторонньої допомоги.

Розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації № 115 від 21.03.2018 року вулиця АДРЕСА_2 м. Оріхів була перейменована у вулицю Академіка Вернадського.

Допитана під час судового засідання свідок ОСОБА_5 надала показання про те, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 позивачка проживала разом зі своїми батьками, які наразі вже померли. Останнього часу вона проживала в даній квартирі разом зі своїм братом ОСОБА_3 , який також помер. У 2014 році вона поїхала жити до своєї сестри, яка проживиє неподалік м. Запоріжжя. Наразі у квартирі ніхто не проживає та дана квартира знаходиться у жахливому стані. Також пояснила, що даний будинок почав будуватися у 70-му році та квартиру отримували її батьки, коли позивач була ще маленькою. Потім позивачка від батьків поїхала та повернулася приблизно у 2000 році і почала постійно в ній проживати до 2014 року. Крім того пояснила, що вона по даній вулиці являється квартальною і скарг до неї на ОСОБА_2 не надходило. Щодо того, чи приходили до позивача працівники соціальних служб їй не відомо. На підставі чого позивачка проживала у даній квартирі їй також не відомо.

Допитана під час судового засідання свідок ОСОБА_6 надала показання про те, що вона з 1978 року працює у КП «Житлосервіс». У 2000 році ТОВ Агробуд ЛТД своє відомче житло, в тому числі і оспорювану квартиру, передало до комунальної власності Оріхівської міської ради, а та в свою чергу передала на баланс житлово-комунальному господарству. Квартиронаймачем квартири АДРЕСА_4 (до перейменування АДРЕСА_2 була ОСОБА_7 , після чого у дану квартиру прописалася її дочка ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 З 2000 року у даній квартирі ремонт не проводився та квартира перебуває в антисанітарному стані. У 2007 році нарахування на комунальні послуги та квартплату на дану квартиру за розпорядження міськради були зняті та по даний час квартплата не нараховується. Також пояснила, що на даний час оспорювана квартира перебуває у комунальній власності Оріхівської міської ради. Після смерті ОСОБА_7 , позивач разом зі своїм братом приходили з приводу приватизації даної квартири, проте ОСОБА_2 вже на той момент використала своє право на приватизацію, а оформлювати приватизацію на свого брата вона відмовилася. Коли позивачка виїхала до м. Запоріжжя їй достовірно не відомо.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/17274/17 від 14.05.2019 року, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Також Велика Палата Верховного Суду у згаданій вище постанові наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Однак встановлені у справі обставини вказують на те, що у зв`язку з видачею ордера на спірне жиле приміщення братові позивачки ОСОБА_3 між ним та власником цього приміщення фактично склалися відносини найму, що регулюються відповідними правилами Житлового кодексу УРСР, а позивачка була зареєстрована у спірній квартирі та отримала можливість фактично проживати у ній, тобто володіти та користуватись, як член сім`ї наймача.

З наведеного випливає, що фактичне володіння позивачкою спірною квартирою на момент його виникнення спиралось на відповідний юридичний титул.

Крім того, матеріалами справи неспростовно підтверджується, що протягом всього часу проживання у спірній квартирі позивачка не вважала її своєю та усвідомлювала, що квартира є об`єктом комунальної власності.

Відповідач під час розгляду цієї справи наголосив, що ніколи не відмовлявся й не має наміру відмовлятися від своїх прав на спірне жиле приміщення.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що на час заволодіння позивачкою спірним приміщенням в її діях була відсутня ознака добросовісності в розумінні ст. 344 ЦК України, оскільки це володіння спиралось до договірні підстави. Ознак відкритості та безперервності володіння протягом визначеного законом строку, на які позивачка посилається в обґрунтування своїх вимог, для визнання права власності за набувальною давністю недостатньо.

Таким чином, позовні вимоги не ґрунтуються на законі, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 1, 3, 328, 344 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Оріхівської міської ради Запорізької області про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 12.06.2019 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до Запорізького апеляційного суду через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі, якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.В. Смокович