Номер провадження: 22-ц/813/3191/19
Номер справи місцевого суду: 509/917/18
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 листопада 2018 рокуу складі судді Бочарова А.І.,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого вказане вище майно заповів позивачу (сину спадкодавця) у розмірі - 2/3 частки та відповідачці (дружині спадкодавця) у розмірі - 1/3 частки.

Після смерті ОСОБА_4 , позивач та відповідачка звернулись до Овідіопольської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за заповітом. Крім того, відповідач подала до державної нотаріальної контори також заяву про видачу їй свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частину зазначеного вище майна.

При цьому, державний нотаріус повідомив позивачу, що видасть відповідачці свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частину вказаного вище майна. Позивач подав до державної нотаріальної контори заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки, але державний нотаріус йому відмовив в цьому, надавши постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії від 14.03.2018 року за №245/02-31.

З наведених підстав позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 2/3 частини зазначеного вище житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті його батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 на спадкове майно у вигляді 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з наступного: під літ. «А,а,а1,а2» - житловий будинок, загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м.; під літ. «Б» - сарай; під літ. «В» - навіс; під літ. «Г» - вбиральня; під літ. «Д» - господарчий блок; під літ. «д» - мансарда; під літ. «д1» - балкон; під літ. «е» - вхід в підвал; під літ. «Е» - підвал; під літ. «Ж» - навіс; під літ. «З» - літній душ; під літ. «И» - сарай; під літ. «К» - навіс; під № 1-6,І - споруди, і який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, тому висновки нотаріуса стосовно визначення режиму спільного майна подружжя є передчасними. Крім того, належних та допустимих доказів про те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжявідповідач суду не надала. Також, матеріали справи не містять доказів, що заповіт є не чинний або скасований. ОСОБА_2 , у разі незгоди з умовами заповіту не позбавлена права звернення до суду з метою його скасування та визнання не чинним.

Зазначене судове рішення оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 через представника ОСОБА_7

В скарзі з посиланням на порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення, ухвалення нового, про відмову у задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є незгода з висновками суду першої інстанції щодо визнання чинності заповіту, вважає, що право власності на будинок у покійного її чоловіка виникло в період перебування з ним у шлюбі, тому апелянт має право на 1/2 спірного будинку. Крім того, апелянт посилається на ту обставину, що є людиною непрацездатною, яка має право на обов`язкову долю спадкоємця.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача.

ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_4 , шлюб між якими зареєстрований 20 березня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

11 липня 2016 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Русіновою А.Є., згідно якого, належні йому земельну ділянку та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , заповів наступним чином: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - 1/3 частку; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - 2/3 частки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер і після його смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності спадкодавця ОСОБА_4 на вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами підтверджується рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.03.2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

У встановлений строк після смерті ОСОБА_4 позивач та відповідач звернулися до Овідіопольської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за заповітом.

26.01.2018 року ОСОБА_2 звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частку зазначеного вище житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

14.03.2018 року ОСОБА_1 подав до державної нотаріальної контори заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки спадкового майна.

Постановою нотаріуса за №245/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки спадкового майна, обґрунтувавши цю відмову тим, що вказаний вище спадковий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.03.2014 року, в період шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , а тому цей будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За положеннями ст. 202 ЦК України, заповіт можна віднести до односторонніх правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, спадкоємство за заповітом змінює черговість спадкоємців, оскільки заповідач за життя висловив свою волю та зробив розпорядження щодо спадкового майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно рішення виконавчого комітету Великодолинської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 09.04.1981 року, ОСОБА_4 та його тодішній співмешканці - ОСОБА_9 було видано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , площею 0,7 га із земельного фонду Великодолинської селищної ради народних депутатів та дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на підставі будівельного паспорту.

28.07.1981 року між виконавчим комітетом Великодолинської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області та ОСОБА_4 і ОСОБА_9 було укладено нотаріально посвідчений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , загальною площею 700 кв.м.

Відповідно до акту прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом жилого будинку і господарських будівель індивідуального забудовника від 1987 року, будівництво спірного житлового будинку здійснювалось до 1987 року на підставі будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виданого згідно рішення виконкому Великодолинської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області №6 від 09.04.1981 року та прийнято в експлуатацію житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з одноповерхового будинку, загальною площею 59,3 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами - сараєм, навісом, вбиральнею, цистерною, воротами, водопроводом.

Згідно рішення виконкому Великодолинської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області № 1 від 28.01.1988 р., ОСОБА_4 було залишено у власність самовільно збудовані: під літ. «В» - навіс та під літ. «Г» - вбиральню, по вул. Залізничній , 3, смт. Великодолинське.

16.05.2008 року КП «Овідіопольське РБТІ» виготовило на ім`я батька позивача та його колишньої співмешканки ОСОБА_9 технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з наступного: під літ. «А,а,а1,а2» - житловий будинок, загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м.; під літ. «Б» - сарай; під літ. «В» - навіс; під літ. «Г» - вбиральня; під літ. «Д» - господарчий блок; під літ. «д» - мансарда; під літ. «д1» - балкон; під літ. «е» - вхід в підвал; під літ. «Е» - підвал; під літ. «Ж» - навіс; під літ. «З» - літній душ; під літ. «И» - сарай; під літ. «К» - навіс; під № 1-6,І - споруди.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений 20.03.2009 року - тобто після будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.03.2014 року, за ОСОБА_4 було визнано право власності на вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

19.05.2014 року Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 26.05.2014 року.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин ст. ст.182, 331 ЦК України, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Правова природа набуття майна на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Статтею 60 СК України встановлено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (ч.ч.1, 2 ст.70 СК України).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частиною 1 ст. 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей.

Правова природа набуття майна на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

В матеріалах справи не міститься доказів, що ОСОБА_2 якимось чином приймала участь у створенні майна - спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у судовому засіданні зазначили, що вони в 1989 році придбали по сусідству житловий будинок по АДРЕСА_2 і по сьогоднішній день там проживають та підтвердили, що спірний житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами був повністю побудований до того часу, як ОСОБА_2 почала проживати у цьому спірному будинку, а почала вона проживати у цьому будинку приблизно у 1997-1998 року. Доказів на спростування зазначених показань свідків апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення спадкових прав відповідачки, оскільки вона як непрацездатна вдова (пенсіонер) має право на обов`язкову частку у спадщині також були предметом розгляду судом першої інстанції та встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 , заповів ОСОБА_2 1/3 частку майна, в той час як обов`язкова частка визначена законом 1/6 майна.

Також, матеріали справи не містять доказів, що заповіт є не чинний або скасований. ОСОБА_2, у разі незгоди з умовами заповіту не позбавлена права звернення до суду з метою його скасування та визнання не чинним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, а саме, не згода з заповітом були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 27 червня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець