ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/7505/14

Провадження № 22-ц/818/404/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів судового засідання Сватенко Н.В., Сидорчук М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , комунального підприємства «Жилкомсервіс» про визначення порядку користування житловим приміщенням та розподіл особових рахунків, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: комунальне підприємство «Жилкомсервіс», ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду міста Харкова, ухвалене 17 липня 2018 року о 12 годині 46 хвилин у складі судді Майстренко О.М., -

у с т а н о в и в:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, після уточнення якого у лютому 2017 року (т.1 а.с. 97-100) просив установити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши йому в користування житлову кімнату № 6 площею 17,1 кв.м., а ОСОБА_2 -кімнату № 5 , площею 17,1 кв.м., житлову кімнату № 7 площею 10,5 кв.м., коридор, вбиральню, ванну, кухню та кладовку та залишити у спільному користуванні сторін у справі. Також просив зобов`язати комунальне підприємство (КП) «Жилкомсервіс» укласти з ним окремий договір найму житлової кімнати у спірній квартирі та відкрити окремі особові рахунки на оплату наданих житлово-комунальних послуг відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 16 грудня 1981 року він зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (надалі Квартира). Разом з ним в спірній квартирі зареєстрована його сестра - ОСОБА_2 Вказана квартира складається з 3-х кімнат житловою площею 45,05 кв.м., розташована на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку, на теперішній час не приватизована, особовий рахунок відкрито на ім`я матері позивача - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 тривалий час перешкоджала позивачу в користуванні Квартирою. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 грудня 2014 року, ОСОБА_1 усунуто перешкоди в користуванні Квартирою шляхом його вселення та зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перешкоджати йому перебувати в спірній квартирі. У добровільному порядку сторони не можуть визначити порядок користування Квартирою, що змусило його звернутися до суду із дійсним позовом.

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом ( т.1 а.с.124 - 127), у якому просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у Квартирі.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 добровільно змінив своє місце проживання у зв`язку з одруженням у 1985 році і переїздом на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де і мешкає до теперішнього часу. Будь-якої домовленості про збереження за ним права користування спірною квартирою не існувало. Після ухвалення рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року про вселення, ОСОБА_1 так і не вселився до Квартири і не намагався вселитися, хоча за вказаним рішенням було відкрито виконавче провадження. У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає що не підтримує з мешканцями квартири жодних зв`язків і не спілкується, у Квартирі не проживає і вселитися до неї не бажає.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату № 6 площею 17,1 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 . Залишено в спільному користуванні місця загального користування: кухню (площею 5,5 кв.м), коридор (площею 7,01 кв.м), ванну (площею 2,0 кв.м.), вбиральню (площею 1,1 кв.м), кладовку (площею 0,7 кв.м). У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вселилися до Квартири як члени сім`ї наймача. Добровільно визначити між собою порядок користування квартирою не можуть, запропонований позивачем спосіб визначення порядку користування права ОСОБА_5 не порушує. Тому доцільно виділити в користування позивачу ОСОБА_1 житлову кімнату № 6 площею 17,1 кв.м. та залишити в спільному користуванні місця загального користування: кухню (площею 5,5 кв.м.), коридор (площею 7,01 кв.м.), ванну (площею 2,0 кв.м.), вбиральню (площею 1,1 кв.м.), кладову (площею 0,7 кв.м.). У задоволенні позовних вимог про зобов`язання КП «Жилкомсервіс» укласти з ОСОБА_6 окремий договір найму та розподілити особові рахунки відмовлено у зв`язку із їх передчасністю. Вказане питання може бути вирішено у позасудовому порядку з відповідними підприємствами після ухвалення рішення суду про встановлення порядку користування жилими приміщеннями у спірній Квартирі. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено, оскільки ОСОБА_1 не проживав у квартирі понад 6 місяців з поважних причин. А саме, у зв`язку із невиконанням позивачем за зустрічним позовом рішення суду про вселення ОСОБА_1 у Квартиру.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 і задоволення її зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

А саме, суд не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 після одруження у 1985 році переїхав зі спірної Квартири до місця проживання своєї дружини за адресою: АДРЕСА_3 та за власною волею не проживав в Квартирі. Доказів перешкоджання йому у проживанні в цій квартирі з боку апелянта матеріали справи не місять. Крім цього, судом не враховано, що крім ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в спірній квартирі має право проживати ОСОБА_3 Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у Квартирі, скасовано і позов в цій частині за заявою ОСОБА_1 залишено без розгляду. Вирішуючи спір про визначення права користування Квартирою, суд не врахував інтереси ОСОБА_3 й те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та обов`язки. Документи у справі подавалися представником ОСОБА_1 ОСОБА_7 за відсутності у неї відповідних повноважень на представництво в суді, тому не можуть бути враховані.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою. Посилається на те, що суд вірно встановив фактичні обставини у справі та зробив вірний висновок про захист прав ОСОБА_1 й відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловою площею в спірній квартирі. ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про вселення до Квартири, до виконавчої служби - з метою виконання рішення суду про вселення, з дійсним позовом - для визначення порядку користування спірною квартирою, що свідчить про наявність у нього поважних причин не проживання у спірній квартирі та зацікавленість у такому проживанні.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 11.09.2018 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (т.2 а.с. 93).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.09.2018 цивільна справа № 643/7505/14-ц була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (т.2 а.с. 98).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VІІІ), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду 23 жовтня 2018 року визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду із головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тичковою О.Ю. (т.2 а.с. 102).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26.10.2019 справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (т.2 а.с. 103 - 104). Ухвалою цього ж суду від 11.12.2018 справу було направлено до Московського районного суду м. Харкова для ухвалення додаткового рішення, оскільки оскаржуване рішення суду не містило висновків щодо кожної з заявлених вимог (т.2 а.с. 108 - 109).

Ухвалою Московського районного суду від 22.02.2019 у винесенні додаткового рішення відмовлено (т.2 а.с. 129 - 130).

1 квітня 2019 року справу повернуто до Харківського апеляційного суду (т.2 а.с. 144) та ухвалою цього суду від 5 квітня 2018 року призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням учасників судового розгляду (т.2 а.с. 146 - 147).

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з п.п. 1,3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1.4 ст. 367 ЦПК України).

Як установлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, 24 липня 1970 року ОСОБА_8 отримав ордер № 25054 на зайняття Квартири разом зі своєю сім`єю: ОСОБА_4 - дружиною та дітьми: ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_10 (т.1 а.с. 197).

Після смерті ОСОБА_8 основним наймачем Квартири стала його дружина ОСОБА_4 , яка проживала у Квартирі разом із донькою ОСОБА_2 та сином ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію дільниці № 31 КП «Жилкомсервіс» № 570 від 20 березня 2015 року (т.1 а.с. 59).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла та 29 травня 2013 року була знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 8).

Відповідно до частин першої та другої статті 61 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК УРСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Матеріали справи не містять даних про укладення договору найму Квартири між наймодавцем та членами родини померлого наймача.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 332 від 14.02.2014 у квартирі після смерті ОСОБА_4 залишилися зареєстровані та проживають син ОСОБА_1 з 16.12.1981, донька ОСОБА_2 з 10.03.1993 та онук ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 8).

З довідки КП «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 272 від 03.02.2017 вбачається, що у Квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с. 91).

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 червня 2014 року ОСОБА_3 був визнаний таким, що втратив право користування Квартирою. Проте ухвалою цього ж суду від 10.06.2015 зазначене заочне рішення скасовано (т. 1 а.с. 87) та ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.09.2016 позов ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 права користування жилим приміщенням був залишений без розгляду (т.1 а.с. 89 - 90). Оскільки ОСОБА_3 був знятий з реєстрації в Квартирі на підставі рішення суду, що було в подальшому скасоване, ОСОБА_2 вважає, що її син зберігає право користування Квартирою і оскаржуваним рішенням суду зачіпаються його права.

Проте посилання апелянта на те, що суд першої в супереч вимог ст.64 ЖК УРСР не залучив до участі у справі ОСОБА_3 , який має право на користування спірною квартирою не є підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Згідно статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

За вимогами статей 42, 46, 47 ЦПК України сторонами у справі можуть бути лише фізичні чи юридичні особи, які мають цивільну процесуальну правосуб`єктність.

ОСОБА_1 звертаючись 16.02.2017 до суду з уточненим позовом про визначення порядку користування Квартирою у якості відповідача зазначив ОСОБА_2 .

Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 не заявляла клопотання про залучення у якості співвідповідача ОСОБА_3 . Його участь у розгляді справи в якості третьої особи обґрунтована вимогами зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_10 таким, що втратив право користування Квартирою

На час ухвалення оскаржуваного судового рішення у суду не було повноважень з власної ініціативи залучати до участі у справі інших осіб як співвідповідачів.

Крім того, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 звернулася для захисту своїх інтересів та інтересів ОСОБА_3 . Доказів того, що ОСОБА_3 уповноважив її представляти його інтереси в суді, матеріали справи не містять.

15 травня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Харківського апеляційного суду з заявою про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 (т.2 а.с. 168 - 170). Проте ухвалою цього суду від 16 травня 2019 року зазначена заява повернута ОСОБА_3 без розгляду тому, що вона не була подана у встановлений ЦПК України строк (т.2 а.с. 184).

ОСОБА_11 не був позбавлений можливості відповідно до вимог ст. 352 ЦПК України звернутися до Харківського апеляційного суду з самостійною апеляційною скаргою на рішення Московського районного суду міста Харкова від 17 липня 2018 року у разі порушення рішенням суду його прав, однак указаною можливістю не скористався.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволені зустрічного позову та частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про визначення порядку користування Квартирою, суд правильно керувався нормами Конституції України, ЖК УРСР та обґрунтовано виходив з того, що спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Станом на час вирішення спору у Квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 договір найму з будь - ким з членів її родини не укладався.

Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як і наймач і члени його сім`ї.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 104 ЖК УРСР член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України», в силу статті 104 ЖК УРСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Не може бути самостійним предметом договору найму жилого приміщення кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом.

Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу (ст. 47 ЖК УРСР).

Жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки (ч.1 ст. 48 ЖК УРСР).

Жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя (ч.ч. 1,2 ст. 50 ЖК УРСР).

В судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанції сторони не заперечували, що між ними не склався та не встановлений будь - який порядок користування Квартирою тому, що ОСОБА_1 не мав можливості проживати у Квартирі після смерті ОСОБА_4

Причини неможливості проживання ОСОБА_1 встановлені рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року у цивільній справі № 643/12986/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року (т.1 а.с. 9-13).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищезазначеним рішенням установлено, що станом на 14.01.2014 ОСОБА_1 не може користуватися житловим приміщенням у Квартирі, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоджають йому в цьому. ОСОБА_1 було усунуто перешкоди у користуванні Квартирою шляхом його вселення і зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не перешкоджати йому перебувати у Квартирі. Цим же рішенням відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування Квартирою з підстав його не проживання в спірній квартирі з 08.03.1985 у зв`язку з одруженням та зі зміною місця проживання (т.1 а.с. 9-13).

У зустрічному позові у цивільній справі № 643/7505/2014, що переглядається колегією суддів, ОСОБА_2 крім обставин, що були предметом судового розгляду під час розгляду справи № 643/12986/13-ц зазначає інші підстави для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування Квартирою. А саме те, що після набрання рішенням суду від 14.01.2014 законної сили ОСОБА_1 у Квартиру не вселився та не намагався цього зробити.

В судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_12 надали усні та письмові пояснення (т. 2 а.с. 29 - 32, а.с. 188-189) про те, що після вселення ОСОБА_1 державним виконавцем до спірної Квартири 12.06.2014 (т.2 а.с. 190), ОСОБА_1 в цій квартирі не проживав без поважних причин, до відповідних служб про неможливість свого проживання не повідомляв, постійно проживав за місцем проживання своєї дружини, де обслуговувався у поліклініці, тому втратив право користування нею.

Відповідно до статті 71 ЖК УРСР за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів.

Виходячи з аналізу статей 71, 72 ЖК УРСР слід дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин не проживання такої тривалості.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року справа № 490/12384/16-ц).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року (цивільна справа № 643/12986/13-ц), ОСОБА_1 було усунуто перешкоди у користуванні Квартирою шляхом його вселення і зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не перешкоджати йому перебувати у Квартирі.

Постановою старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції 02 квітня 2014 року на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року було відкрито виконавче провадження № 42842349 (т.1 а.с. 239). 15 червня 2017 року виконавчий документ у виконавчому провадженні № 42842349 було повернуто стягувачу на підставі п.4 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та встановлено строк його повторного пред`явлення до 15 червня 2020 року (т.2 а.с. 226).

Згідно постанови головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції у Харківській області виконавче провадження № 42844305 по виконанню виконавчого листа № 643/12986/13-ц, виданого 24.03.2014 Московським районним судом м. Харкова, 16.04.2018 було закінчене на підставі акту державного виконавця № 42842349 від 12.06.2014 тому, що вимоги виконавчого документа були виконані фактично виконані повному обсязі (т.2 а.с. 19).

Тобто з матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року було відкрито два виконавчих провадження відносно двох боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції, встановивши, що між учасниками справи існують конфліктні стосунки з приводу користування Квартирою, що не заперечується ОСОБА_2 , обґрунтовано вважав установлені обставини поважними причинами не проживання відповідача у спірному житлі та відмовив ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою.

Суд повно перевірив зазначені обставини та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 26 травня 2014 року, тобто ще до примусового вселення у спірну квартиру, звернувся до суду з дійсним позовом про встановлення порядку користування Квартирою. Саме відсутність визначеного порядку користування Квартирою унеможливлює його проживання в цій Квартирі та є поважною причиною його не проживання у ній.

Справа перебуває в провадженні суду з травня 2014 року. Протягом цього часу ОСОБА_1 утримував Квартиру, сплачуючи заборгованість по оплаті комунальних послуг та комунальні послуги, що підтверджуються даними копій квитанцій ( т. 1 а.с. 198 - 205, т.2 а.с. 240 - 242).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ураховуючи склад сім`ї сторін, розмір житлової площі, що припадає на одну особу, норму житлової площі для надання одній особі й вимоги, що ставляться до жилого приміщення, взаємовідносини сторін та наявність у квартирі ізольованих жилих кімнат, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спірним жилим приміщенням.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з визначеним судом порядком користування, згідно якого у користування ОСОБА_1 виділяється кімната № 6 площею 17,1 кв.м, місця загального користування залишаються у спільному користуванні сторін у справі, а житлове приміщення, що виділяється в користування ОСОБА_2 взагалі не визначено.

Мотиви відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про виділення ОСОБА_2 у користування кімнати № 5 площею 17,1 кв.м. та залишення у спільному користуванні кімнати № 7 площею 10,5 кв.м. судом першої інстанції не наведені.

Як вбачається із копії поверхового плану та експлікації Квартира складається з 3-х кімнат житловою площею 44,6 кв.м., житловою площею 60,9 кв.м., розташована на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку та складається із кімнати 6 площею 17,0 кв.м., кімнати 5 площею 17,1 кв.м., кімнати 7 площею 10,5 кв.м. та коридору, вбиральні, ванної, кухні та кладової (т.1 а.с. 92-93).

На час пред`явлення позову у Квартирі були зареєстровані як члени сім`ї колишнього наймача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 1984 року народження, тому первісно позов ОСОБА_1 було пред`явлено до двох відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На підставі заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 2 лютого 2015 року, яке 10 червня 2015 року було скасовано тим же судом, ОСОБА_3 було знято з реєстрації у Квартирі. Станом на час розгляду справи № 643/7505/2014 в суді першої та апеляційної інстанції часу його реєстрацію у Квартирі не поновлено. В матеріалах справи є копія паспорту ОСОБА_3 як громадянина російської Федерації (т.1 а.с. 14).

Проте враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, а ОСОБА_2 наполягала на тому, що він як син є членом її родини та має право на користування Квартирою, судова колегія, керуючись принципом справедливості, добросовісності та розумності вважає за можливе виділити у користування ОСОБА_2 дві кімнати № 5 площею 17,1 кв.м. та № 7 площею 10,5 кв.м. Місця загального користування залишити в спільному користуванні сторін у справі. Такий порядок користування не позбавляє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 можливості в подальшому домовитися про порядок користування кімнатами, що виділені у користування ОСОБА_2 , а у випадку відсутності такої домовленості - вирішити спір в судовому порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд не встановив, якою житловою площею у Квартирі має користуватися вона та члени її сім`ї, знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції. Тому рішення суду в частині визначення судом порядку користування Квартирою підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про визначення іншого порядку користування Квартирою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не наведені мотиви незаконності чи необґрунтованості рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 у задоволені позову про зобов`язання КП «Жилкомсервіс» укласти з ОСОБА_1 окремий договір найму та розподілити особові рахунки. Тому рішення суду в цій частині не переглядалося.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткову обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_2 , з ОСОБА_1 на її користь належить стягнути 365 грн 40 коп. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги, пропорційно її задоволеної частини.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 17 липня 2018 року змінити.

В частині задоволення позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою рішення суду скасувати, ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_1 в користування житлову кімнату № 6 площею 17,1 кв.м., ОСОБА_2 виділити в користування житлові кімнати № 5, площею 17,1 кв.м, та № 7, площею 10,5 кв.м. Коридор, вбиральню, ванну, кухню та кладовку залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 365 (триста шістдесят п`ять) гривень 40 (сорок) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 липня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний