Постанова

Іменем України

11 липня 2019 року

м. Київ

справа № 466/5356/16-ц

провадження № 61-30936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2017 року у складі судді Донченка Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та виплат за умовами трудового договору та законодавства з урахуванням компенсації і корегування.

Позовна заява мотивована тим, що він працював у відповідача з 04 березня 2013 року за трудовим договором на посаді водія транспортних засобів.

З моменту працевлаштування роботодавець без дозволу працівника незаконно привласнив, як заставу, його трудову книжку, надіслав її йому лише у червні 2015 року, суттєво порушив умови трудового договору, не провів розрахунок при звільненні, не виплатив заборговану заробітну плату, вихідну допомогу за три місяці внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (стаття 44 КЗпП України).

Зазначав, що судовим рішенням з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 850 грн без врахування податків та обов`язкових платежів, 33 866,84 грн середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки та 1 000 грн моральної шкоди. Проте відповідач добровільно і вчасно не виконав рішення суду, виконавши його лише 23 травня 2016 року після відкриття виконавчого провадження виконавчою службою.

Вважав, що оскільки рішення суду вчасно не виконано, то борг по заробітній платі повинен бути перерахований з урахуванням дати виконання судового рішення з врахуванням росту мінімальної заробітної плати, коригування та компенсації за весь період затримки виплат.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який йому належить та всіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством з урахуванням компенсації і корегування у сумі 284 871,41 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 438,36 грн середнього заробітку за період затримки розрахунку.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що задоволенню підлягає вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період невиконання рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі, а решта заявлених вимог задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на обставинах, встановлених рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року, що набрало законної сили, та на вимогах чинного трудового законодавства.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права правильно визначився із спірними правовідносинами та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, достатньо його мотивувавши.

При цьому апеляційний суд відхилив усі доводи апеляційних скарг, зокрема, вказавши, що судом першої інстанції правильно враховано правові висновки Верховного Суду України, які містяться у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно встановили необхідні для правильного вирішення справи обставин, не врахували що відповідач певний час не виконував рішення суду про стягнення з нього коштів, тому ці суми повинні бути стягнуті на його користь з урахуванням корегування і компенсації.

Посилається на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 8-рп/2013 та вказує, що у трудових спорах про стягнення заробітної плати не можуть бути застосовані строкові обмеження для звернення до суду. Вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували наведеного рішення та розтлумачили його на власний розсуд.

Крім того, вказує на незаконне утримання відповідачем його трудової книжки.

Доводи особи, яка подалазаперечення на касаційну скаргу

У грудні 2017 року ФОП ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує, що доводи скарги є безпідставними, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, за наслідком повного та всебічного розгляду справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ці самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановивши, що відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року про стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 850 грн без врахування податків та обов`язкових платежів, відповідач виконав свій обов`язок роботодавця провести повний розрахунок з працівником тільки 23 травня 2016 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що, оскільки мала місце затримка виплати вказаної суми з вини роботодавця, то на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток на підставі статті 117 КЗпП України за період з 15 квітня 2016 року до 22 травня 2016 року.

При цьому, суди вірно вказали, що оскільки рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку з врахуванням індексації та компенсації за період з 04 березня 2013 року до 15 квітня 2016 року у зв`язку з їх безпідставністю, то відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку з проведенням коригування на коефіцієнти підвищення мінімальної заробітної плати та стягнення компенсації за період з 04 березня 2013 року до 15 лютого 2017 року.

Доводи касаційної скарги про неправильне тлумачення судами рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 8-рп/2013, є безпідставним, так як у справі, яка переглядається, питання строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати не є предметом розгляду, так як позивач звернувся до суду з позовом у межах строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах трудового законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, правильно встановили правовідносини, що склалися, дослідили і надали правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам й правильно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, задовольнили позов ОСОБА_1 частково, відмовивши у задоволенні його позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням компенсації і корегування.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк