Справа № 504/2207/17
провадження № 2/504/710/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2019смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Доброва П.В.,

при секретарі Данько Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Доброслав справу за позовом Кредитної спілки «ІСТОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 41 561,37 грн

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 05 листопада 2013 року між та Кредитною Спілкою « ІСТОК » було укладено кредитний договір КДК 1696 на отримання кредиту у розмірі 15 000,0 грн. з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 39,5 % річних строком на 18 календарних місяців, згідно п.п.1.2-1.4 Кредитного договору.

Позивач зазначив, що належним чином виконав зобов`язання передбачені умовами Договору.

28 листопада 2013 року між сторонами укладено додатковий договір до кредитного договору КДК 1696 від 05.11.2013 року, згідно якого у зв`язку з порушенням графіку повернення кредиту та сплати відсотків відсоткова ставка за договором становить 158% річних.

У зв`язку з тим, що позичальник несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював сплату по кредитному договору позивач, 10.12.2015 року, звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом про стягнення з мене заборгованість у розмірі 29 951,79 грн., яка складається з : 4466,19 грн. - заборгованість за кредитом; 25 585,60 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

02.06.2016 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області з ОСОБА_1 на користь Кредитної Спілки «ІСТОК» стягнуто заборгованість за кредитним договором КДК-1696 від 05.11.2013 року в розмірі 29 951,79 грн.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 02.06.2016 року виконано відповідно до умов Договору.

Всупереч вимогам ст. 526, 527,530,536 ЦК України відповідач не виконує зобов`язання належним чином відповідно до умов Договору.

Тому позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача по кредитному договору КДК 1696 від 05.11.2013 року на користь КС «ІСТОК» заборгованість станом на 31.07.2017 року 41 561,37 грн., а саме : заборгованість по відсоткам- 9 382,60 грн.; інфляційні нарахування 28 635,44 грн.; 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України 3543,33 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та відмови у задоволенні позовних вимог заявлених КС «ІСТОК».

Відповідач надав до суду Відзив на позовну заяву у якому зазначив, що вимога про погашення кредиту позивачем була пред`явлена ще у 2015 році при подачі позову до Комінтернівського районного суду Одеської області про стягнення заборгованості за кредитним договором № КДК-1696 від 05.11.2013 року, тому вважає, що після пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості позивач втратив можливість нарахування та стягнення з нього відсотків за кредитним договоромв розмірі 9382,60 грн.

Відповідач зазначив, що так як рішення суду не було виконано у повному обсязі, тому є наявність підстав, передбачених статтею 625 ЦК України для стягнення з нього на користь позивача трьох відсотків річних від простроченої суми. На думку відповідача позивач зобов`язаний надати обґрунтований розрахунок відсотків та інфляційних нарахувань, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Позивач не виконав вимоги закону та не надав відповідного розрахунку. Також відповідач вважає, що позивач надав до суду неналежно оформлені документи бо надані докази не засвідчені печаткою КС «ІСТОК» та на документах немає ні назви посади, ініціалів, прізвища та підпису особи, яка надала копії або мала право на засвідчення копій, тому вони не можуть розглядатися як належний та допустимий письмовий доказ в розумінні ст.43, 95 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного.

Згідно ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно приписів ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства.

Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно приписів ч.2 та ч.3 ст.83 ЦПК України, позивач та відповідач повинен подати суду докази. Отже, надання доказів є не правом, а обов`язком сторін по справі. При цьому, надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності (ст.77-80 ЦПК України).

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1.2. кредитного договору КДК 1696 від 05.11.2013 року, строк дії кредитного договору 18 календарних місяців, якій закінчився у травні 2015 року.

Сторони по справі строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, договір укладено 05.11.2013 року за умови якого ОСОБА_1 отримав на 18 місяців, тобто до 06.05.2015 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 15 000,00грн., які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 39,5% річних. Відповідач щомісяця зобов`язаний був сплачувати позивачу платіж, що складається з нарахованих відсотків та частки кредиту в розмірі, що вказані у графіку повернення кредиту та сплати відсотків у продовж строку кредитування.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України)

Судом встановлено, щовимога про погашення кредиту позивачем була пред`явлена ще у 2015 році при подачі позову до Комінтернівського районного суду Одеської області у грудні 2015 року.

Після пред`явлення вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, позивач втратив можливість нарахування та стягнення з нього відсотків за кредитним договоромКДК 1696 від 05.11.2013 року, тому вимоги позивача про стягненняпроцентів за користування кредитом в розмірі 9382,60грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Суд зауважує, що відповідно до правового висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

Позивач зобов`язаний був надати до позовної заяви обґрунтований розрахунок 3% відсотків та інфляційних нарахувань, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

До позову надана зведена таблиця розрахунків у який зазначено, «3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України 3543,33 грн» , «інфляційні нарахування 28 635,44 грн.» З якої суми проводиться розрахунок, за якій період нараховані проценти та інфляційні нарахування у розрахунку не зазначено, є тільки сумі, які позивач просить стягнути з ОСОБА_1 З наведених сум «розрахунків» неможливо перевірити правомірність нарахування. Крім того зазначені документи не містять дати складання, печатки КС «Істок» у наявності тільки підпис керівництва КС «ІСТОК».

До позовної заяви наданні копії кредитного договору КДК-1696 від 05.11.2013 року та копія додаткового договору від 28.11.2013 року до кредитного договору КДК-1696 від 05.11.2013 року.

Вірність оригіналам, зазначених вище письмових копій документів, як доказів, не засвідчена печаткою КС «Істок» та немає ні назви посади, ініціалів, прізвища та підпису особи, яка надала копії або має право на засвідчення копій, отже вони не можуть розглядатися як належний та допустимий письмовий доказ в розумінні ст.43, 95 ЦПК України.

За своїми ознаками, наведеними в ч.1 ст.95 ЦПК України, є письмовими доказами, які мають подаватися суду в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч.2 ст.95 ЦПК України). Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (ч.4 ст.95 ЦПК України). У разі якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника), що унормовано абз. 2 ч. 8 ст. 43 ЦПК України.

ДСТУ 4163-2003 Національний стандарт «Уніфікована система організаційно-розпорядної документації. Вимоги до оформлення документів» передбачає вимоги до порядку засвідчення копій документів. Зокрема, пункт 5.26 Стандарту передбачає, що відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію документа, її ініціала(-ів) та прізвища і дати засвідчення копії.

Однак, зазначені: кредитний договір КДК-1696 від 05.11.2013 року , додатковий договір від 28.11.2013 року до кредитного договору КДК-1696 від 05.11.2013 року, розрахунки заборгованості - не відповідають вимогам ДСТУ 4163-2003 Національний стандарт «Уніфікована система організаційно-розпорядної документації. Вимоги до оформлення документів», абз.2 ч.8 ст.43, статей 77-80, ч.2 ст.95 ЦПК України, а отже не можуть розглядатися судом як належні та допустимі докази. Оригіналів зазначених документів, суду не надано.

Таким чином суд дійшов висновку , що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволеню.

Щодо розподілу судових витрат:

Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.13 ч.1 стаття 5 ЗУ «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року

№ 3674-VI1, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, тому він звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

На підставі викладеного, керуючись ст.16, 625, 631,1050 ЦК України, ст.ст.10,12.13, 43,77,81,83, 95,133, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України ,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог Кредитної Спілки «ІСТОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором КДК 1696 від 05.11.2013 року у розмірі 41561,37 грн. відмовити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі Закону України « Про судовий збір».

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя П.В. Добров