ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» липня 2019 року

м. Харків

справа № 640/16450/18-ц

провадження № 22ц/818/2923/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», державний реєстратор Відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Харківської області Калініна Л.М.,

треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року в складі судді Чередник В.Є.

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», державного реєстратора Відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Харківської області Калініної Людмили Миколаївни, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконними та протиправними дій, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» укладено кредитний договір №05/2008, відповідно до якого банк надав позичальнику на поточні потреби кредит у сумі 124 600,00 доларів США строком з 25 квітня 2008 року до 24 квітня 2018 року зі сплатою за користування кредитом 14% річних.

Вказала, що того ж дня між нею як позичальником, майновими поручителями ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та банком укладено договір іпотеки №05/2008-ИП від 24 квітня 2008 року, згідно із яким вона передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв. м., та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 передали в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Зазначила, що 06 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», яке є правонаступником прав та обов`язків Акціонерного банку «АвтоЗАЗбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, за яким право вимоги за кредитним договором перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Вказала, що як їй стало відомо 16 травня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» примусово звернуло стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом реєстрації права власності на неї на своє ім`я.

Зазначила, що проти зазначених дій відповідача заперечує та вважає, що державна реєстрація права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , є незаконною та такою, що проведена із порушенням встановлених чинним законодавством правил.

Вказала, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» здійснено стягнення належного їй майна без її згоди, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який поширюється на спірні правовідносини, оскільки вказана квартира є її єдиним житлом, площа якого не перевищує встановлену законом, та наданий кредит є споживчим.

Зазначила, що під час здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно відповідачами не дотримано вимог закону, оскільки позивач та іпотекодавці за договором іпотеки не отримували письмової вимоги про усунення порушення, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» подав для державної реєстрації неповний комплект документів, оскільки документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання вимоги про усунення порушення, відсутній та не міг бути наданий державному реєстратору.

Вказала, що на момент здійснення реєстрації права власності на іпотечне майно квартира перебувала під арештом, накладеним 18 січня 2018 року Московським відділом ДВС Харківського міського управління юстиції, що є підставою для відмови у вчиненні реєстраційних дій, проте, державний реєстратор в порушення вимог закону прийняв рішення про проведення державної реєстрації прав щодо нерухомого майна.

Просила визнати незаконними дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» щодо подання документів для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та визнати протиправними дії державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л.М. про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 від 16 травня 2018 року, номер запису про право власності № 26234578.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено; визнано незаконними дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» шодо подання документів для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; визнано протиправними дії державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л.М. про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та скасовано рішення державного реєстратора Калініної Л.М. про державну реєстрацію власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 від 16 травня 2018 року, номер запису про право власності № 26234578; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л.М. на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1762, 00 грн., тобто по 881,00 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що позивачем не надано доказів наявності передбачених законом підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки; що звернення стягнення на предмет іпотеки стало результатом грубих порушень зобов`язань з боку позивача як боржника за кредитним договором.

01 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому звернула увагу на те, що зазначена дата відправлень поштових повідомлень про усунення порушень їй та третім особам пізніша ніж дата вручення їм цих повідомлень, що є об`єктивно неможливою ситуацією; що державная реєстрація права власності на нерухоме майно проведена за наявності зареєстрованого обтяження (арешту); що нерухоме майно є єдиним місцем проживання позивача, інше майно у неї відсутнє.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

01 липня 2019 року від представника ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні, яку залишено без задоволення за відсутністю доказів поважності відкладення розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія мотивовано тим, що дії відповідачів щодо реєстрації права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, є неправомірними, оскільки достовірні докази отримання боржником та іпотекодавцями письмової вимоги про усунення порушень відсутні; до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; під час відчуження іпотечного майна не проведено його оцінку; а також на вказану квартиру накладено арешт, що є перешкодою для вчинення реєстраційних дій.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 квітня 2008 року між Акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит на поточні потреби у розмірі 124 600,00 доларів США строком з 25 квітня 2008 року по 24 квітня 2018 року зі сплатою за користування кредитом 14% річних (а. с. 18-20, том 1).

У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 25 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , а також майновими поручителями ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено іпотечний договір №05/2008-ИП, згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв. м., та ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 передали в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 45,7 кв. м.

Пунктом 11 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення позичальником обов`язків, встановлених кредитним договором, у тому числі, при повному або частковому неповерненні у встановлені в кредитному договорі строки суми кредиту, та/або при несплаті або частковій несплаті у передбачені кредитним договором строки сум відсотків за користування кредитом; та/або при несплаті або черговій несплаті в строк суми неустойки, що передбачена кредитним договором, а також при порушенні умов цього договору, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Дане застереження про задоволення вимог іпотекодержателя згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іоптекодержателя і визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки по заставній вартості за вибором іпотекодержателя, без додаткового узгодження з іпотекодавцями.

Згідно пункту 16 договору іпотеки у разі порушення умов цього договору та кредитного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися будь-яким із наступних способів на вибір іпотекодержателя за заставною вартістю: позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вимог діючого законодавства шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі за заставною вартістю на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; прийняття предмета іпотеки у власність іпотекодержателем за заставною вартістю у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 21-22, том 1).

Сторонами не заперечується, що 06 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», яке є правонаступником прав та обов`язків Акціонерного банку «АвтоЗАЗбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, за яким право вимоги за кредитним договором перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 03 вересня 2018 року №136379344 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_4 травня 2018 року зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» згідно рішення державного реєстратора Зміївської міської ради Харківської області Калініної Л.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №41190160 від 21 травня 2018 року на підставі іпотечного договору від 25 квітня 2008 року (а.с. 27, том 1).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з приписами статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена й Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 статті 2 цього Закону передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 18, 19, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року (справа № 306/1224/16-ц, провадження № 14-501цс18), постанові від 24 квітня 2019 року (справа № 521/18393/16-ц, провадження № 14-661цс18); Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 645/5280/16-ц, провадження № 61-155св17).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відсутні достовірні докази отримання нею вимоги кредитора про усунення порушення.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Як вбачається з матеріалів справи Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» направлено на адреси ОСОБА_1 , а також на адресу ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ., ОСОБА_4 ., ОСОБА_5 повідомлення №Б 18.03/20 від 12 березня 2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (а. с. 95-100, том 1).

У зазначеному повідомленні вказано, що 06 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за кредитним договором №05/2008 від 25 квітня 2008 року та є іпотекодержателем нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , та квартири АДРЕСА_2 .

Іпотекодавців повідомлено про необхідність сплатити борг, який станом на 21 лютого 2018 року складає 166 801,56 доларів США, що відповідно до курсу Національного Банку України становить 4 515 809,45 грн., з яких 74 768,04 доларів США, що складає 2 024 191,03 грн. заборгованість за кредитом; 54 677,52 доларів США, що складає 1 480 281,49 грн. заборгованість за відсотками, та попереджено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку.

З описів вкладення у цінні листи з відбитками штампів поштового відділення та квитанції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» вбачається, що зазначені повідомлення направлено поштою 21 березня 2018 року (а. с. 101-104, том 1).

Водночас, як вбачається з копій рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення зі штрихкодовими ідентифікаторами № 14 0, № 14 2, №14 7, №14 4, №14 9, повідомлення, направлені на адресу: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 подані до поштового відділення 12 березня 2018 року та отримані адресатами особисто 16 березня 2018 року, що підтверджується їхніми підписами та відбитком штампу Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (а. с. 207-211, том 1).

З відповіді Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на адвокатський запит вбачається, що згідно наявної інформації відправлення №342, №369, №377, №350 прийняті для пересилання 21 березня 2018 року та 06 квітня 2018 року повернені на зворотну адресу для вручення відправнику. Надати інформацію щодо поштового відправлення №334 на ім`я ОСОБА_1 не надається можливим (а. с. 220, том 1).

Оскільки за умовами іпотечного договору іпотекодавцем квартири АДРЕСА_1 є лише ОСОБА_1 , та як вбачається з позовної заяви з урахуванням уточнень позивачем оскаржується державна реєстрація права власності тільки щодо цього предмета іпотеки, отримання вимоги про усунення порушень майновими поручителями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які є іпотекодавцями іншої квартири, не впливає на вирішення справи.

Разом з тим, як вбачається з документів, що підтверджують направлення кредитором вимоги на ім`я ОСОБА_1 , вони містять розбіжності у датах щодо направлення та отримання поштового відправлення.

Зокрема, з опису вкладення до листа та квитанції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта», наданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» вбачається, що поштове відправлення направлено ОСОБА_1 21 березня 2018 року, та в той же час згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення воно прийнято до пересилання 12 березня 2018 року та вручено адресату ОСОБА_1 16 березня 2018 року.

З відповіді Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» вбачається, що надати інформацію щодо відправлення №334 на ім`я ОСОБА_1 не надається можливим у зв`язку зі спливом часу її зберігання. Однак, надано інформацію про те, що відправлення на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 прийняті для пересилання 21 березня 2018 року.

Враховуючи, що згідно наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» списку поштових відправлень листи на ім`я Кассель І.М., Кассель Ф.А., ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 внесено до одного списку відправлень, оплаченого за відповідною квитанцією, слід дійти висновку, що всі вони направлені разом 21 березня 2018 року.

За таких умов отримання ОСОБА_1 вимоги 16 березня 2018 року є об`єктивно неможливим.

Отже, вищевказане поштове повідомлення про вручення ОСОБА_1 рекомендованого відправлення 16 березня 2018 року є неналежним доказом у справі відповідно до статті 77 ЦПК України.

Крім того, як вбачається з картки прийому заяви №124149355 заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про державну реєстрацію права власності отримана державним реєстратором Зміївської міської ради Харківської області Калініною Л.М. та зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16 травня 2018 року за реєстраційним номером №28224751. Разом з заявою подано іпотечний договір №1442, кредитний договір №05/2008, повідомлення №18.03/20.

Тобто, картка прийому заяви не містить даних про те, що разом із заявою на виконання пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень подано документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, а саме, що державному реєстратору подано відповідне поштове повідомлення.

За таких умов іпотекодержатель не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за договором іпотеки, оскільки його умовами прямо пов`язано перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя із моментом отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушення (пункт 16 договору іпотеки).

Таким чином, відсутність достовірних даних щодо отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушення унеможливлює встановлення завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, отже, державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» проведена всупереч норм чинного законодавства.

Також, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що на момент проведення реєстраційних дій спірна квартира перебувала під арештом, що є перешкодою для вчинення державним реєстратором реєстраційних дій, виходячи з наступного.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 03 вересня 2018 року №136379344 вбачається, що постановою Московського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника від 18 січня 2016 року на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт (а. с. 28, том 1).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, яке розміщено на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі, відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації визначений частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зокрема, однією з підстав відмови у здійсненні державної реєстрації є наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно (пункт 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За змістом частин шостої та сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним унеможливлюється реалізація права іпотекодержателя одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання.

Зі змісту наведених приписів Закону України "Про іпотеку" можна зробити висновок, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/4772/17, 31 жовтня 2018 року у справі № 923/1105/17.

Отже, перебування іпотечного майна під арештом обмежує право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року (справа № 711/4852/17, провадження № 61-8555св 18).

Виходячи з наведеного, перебування іпотечного майна під арештом на час здійснення реєстраційних дій щодо переходу права власності на нього до іпотекодержателя є перешкодою для проведення реєстрації права власності та підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації, однак у даному разі державним реєстратором Калініною Л.М. всупереч вимогам закону не враховано накладення арешту на майно при вчиненні реєстраційних дій.

Крім того, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо поширення на спірні правовідносини обмежень, встановлених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), зробила висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте, саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі, і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Згідно з пунктом 4 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону, інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачено підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із положеннями статті 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із положеннями статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи предметом іпотеки, реєстрація права власності на який за іпотекодержателем оскаржується позивачем, є квартира загальною площею 68,6 кв. м.

Кредит, у забезпечення повернення якого укладено договір іпотеки, надано ОСОБА_1 у доларах США з призначенням на поточні потреби.

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05 вересня 2018 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 39).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05 вересня 2018 року №136669048 вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , іншого нерухомого майна за нею не зареєстровано (а. с. 23-26, том 1).

За таких обставин слід дійти висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню вищезазначений Закон.

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

У справі, що є предметом перегляду, іпотекодержатель у позасудовому порядку набув право власності на предмет іпотеки, внаслідок чого нерухоме житлове майно вибуло з власності іпотекодавця без його згоди як власника.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 465/1310/17, провадження № 61-29771 св 18); Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року (справа № 686/20502/16-ц, провадження № 61-21021св18).

За наслідками прийнятого державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

За таких умов державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» не може вважатися такою, що проведена з дотриманням вимог чинного законодавства.

Частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, пунктом 16 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися, зокрема, шляхом прийняття предмета іпотеки у власність іпотекодержателем за заставною вартістю у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з пункту 2 іпотечного договору сторони оцінили квартиру АДРЕСА_1 . Харків, у 444 000,00 грн.

Якщо законом і договором по-різному врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки, то застосовуються правила договору, якщо вони не заборонені законом. У даному разі договором іпотеки передбачено, що предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя за заставною вартістю, отже варість предмета іпотеки визначена договором, а не на підставі оцінки.

Крім того, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не передбачено серед переліку документів, які обов`язково подаються державному реєстратору для проведення реєстраційних дій, звіту про оцінку майна.

Тому, посилання суду в мотивувальній частині рішення на те, що непроведення оцінки предмета іпотеки на час звернення стягнення є порушенням порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, є помилковими. Однак, вони не вплинули на правильне вирішення справи по суті, враховуючи відсутність достовірних доказів отримання боржником вимоги кредитора про усунення порушень за кредитним договором, перебування іпотечного майна під арештом під час здійснення реєстраційних дій та поширення на спірні правовідносини Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що вже дає підстави для визнання дій відповідачів незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» щодо того, що позивачем не надано доказів наявності передбачених законом підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, є необґрунтованими, оскільки за умови неподання належних доказів отримання боржником вимоги кредитора про усунення порушення, накладення арешту на іпотечне майно та застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у державного реєстратора були передбачені законом підстави для відмови у здійсненні реєстраційних дій.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки стало результатом грубих порушень зобов`язань з боку позивача як боржника за кредитним договором, є неспроможними, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки завжди є наслідком невиконання боржником своїх зобов`язань, забезпечених іпотекою, проте, така процедура має проводитись у чіткій відповідності до вимог, встановлених законодавством.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 04 липня 2019 року.