Номер провадження: 22-ц/813/839/19
Номер справи місцевого суду: 515/211/15-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Колесніков Г.Я.,

при секретарі - Маслову Р.Ю.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області в особі представника заступника начальника відділу прокуратури Одеської області Харітонової О.Є.,

від позивача ОСОБА_1 . не з`явились,

від відповідача Державної казначейської служби України не з`явились,

від відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області не з`явились,

переглянувши справу №515/211/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Одеській області, за участю третьої особи Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України, за апеляційною скаргою заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 13 липня 2018 року у складі судді Крутової О.М., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 11 лютого 2015 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 2 квітня 2003 року слідчим слідчого відділу Татарбунарського РВ ГУМВС України було порушено кримінальну справу №3, у якій він притягувався в якості обвинуваченого. Кінцевим результатом справи є виправдувальний вирок Саратського районного суду Одеської області від 9 грудня 2011 року, залишений без змін в апеляційному порядку 6 березня 2012 року. Посилаючись на вказані обставини, перебування під слідством та судом з 25 червня 2003 року по 9 грудня 2011 року, страждання його та сім`ї на протязі тривалого часу, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з держави на відшкодування завданої моральної шкоди 1000000,00 грн. (т.1 а.с.1-4).

Ухвалою судді Саратського районного суду Одеської області від 2 березня 2015 року позовну заяву прийнято та відкрито провадження в справі (т.1 а.с.94).

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року справу передано до Арцизького районного суду Одеської області, оскільки задоволення відводів (самовідводів) унеможливило утворення складу суду для розгляду справи (т.1 а.с.136-137).

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року до участі в справі залучено в якості третьої особи Татарбунарський РВ ГУМВС України в Одеській області (т.1 а.с.178).

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року залучено до участі в справі в якості правонаступника третьої особи Татарбунарського РВ ГУМВС України в Одеській області Арцизький відділ ГУНП в Одеській області (а.с.237).

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 10 березня 2017 року за клопотанням позивача виключено з числа учасників процесу третю особу Арцизький відділ ГУНП в Одеській області; залучено Головне управління Національної поліції в Одеській області до участі в справі в якості співвідповідача (т.2 а.с.25).

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 10 березня 2017 року за клопотанням позивача залучено до участі в справі в якості третьої особи Білгород-Дністровську місцеву прокуратуру в Одеській області (т.2 а.с.26).

Відповідач Головне управління Національної поліції в Одеській області позов не визнав, зазначивши, що кримінальну справу №3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 185 КК України, порушено 2 квітня 2003 року слідчим слідчого відділу Татарбунарського РВ ГУМВС України в Одеській області. Національна поліція є окремим самостійним центральним органом виконавчої влади, який не входить до структури будь-якого міністерства чи відомства, та, відповідно, не є органом внутрішніх справ. Головне управління Національної поліції в Одеській області є територіальним органом поліції, створеним 7 листопада 2015 року, який не є правонаступником ГУМВС України в Одеській області, що має наслідком відмову ОСОБА_1 в задоволенні вимог (т.2 а.с.83-84).

Головним управлінням МВС України в Одеській області в особі ліквідаційної комісії надано заперечення на вимоги ОСОБА_1 , за змістом яких даний орган не є належним відповідачем, так як усі процесуальні дії у відношенні ОСОБА_1 здійснювались посадовими особами Татарбунарського ВМ ГУМВС України в Одеській області, які діяли в рамках наданих законом повноважень, не порушуючи законних прав та інтересів ОСОБА_1 (т.2 а.с.87-89).

13 березня 2018 року ОСОБА_1 уточнено вимоги, за змістом яких ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у 2017 році на його користь на відшкодування моральної шкоди 662694,00 грн. із розрахунку 3723,00 грн. мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2018 року (т.2 а.с.133-139).

Відповідач Державна казначейська служба України позов не визнав, зазначивши, що Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка не несе відповідальності за дії (бездіяльність) чи рішення інших установ та державних органів; списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України грошових коштів на відшкодування моральної шкоди не відповідає закону. Розрахунок моральної шкоди позивачем проведено з порушенням пункту 3 розділу П «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», розмір грошового відшкодування моральної шкоди необґрунтовано завищено, що може мати ознаки збагачення (т.2 а.с.153-160).

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 13 липня 2018 року позов задоволено частково; стягнуто з держави Україна на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 675000,00 грн. шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України; судові витрати покладено на рахунок держави (т.2 а.с.168-171).

Висновок суду мотивовано вчиненням на протязі майже десяти років незаконних дій, які підпадають під дію частин 1,7 статті 1176 ЦК України, пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та, які полягали у незаконному порушення кримінальної справи, знаходженні під слідством та судом, обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У визначені розміру відшкодування суд виходив з перебування під слідством та судом 114 місяців та 9 днів з 25 червня 2003 року по 9 грудня 2012 року, з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи 3723,00 грн., що відповідає мінімальному розміру відшкодування 424503,00 грн. Крім даного, суд послався на те, що незаконне переслідування потягом тривалого часу негативно відобразилося на стані здоров`я ОСОБА_1 та членів його сім`ї, тому остаточно визначив розмір відшкодування в сумі 675000,00 грн. та ухвалив стягнути кошти шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Справу з апеляційного суду Одеської області передано до Одеського апеляційного суду у зв`язку з ліквідацією суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 січня 2019 року справу прийнято до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 січня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 8 лютого 2019 року справу за скаргою призначено до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Білгород-Дністровської місцевої прокуратури на рішення суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 травня 2019 року справу за скаргою призначено до розгляду.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові (т.2 а.с.181-192).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у порушенні судом першої інстанції вимог предметної юрисдикції в частині задоволення позову щодо порядку визначення розміру відшкодування шкоди, що згідно доводів скаржника підлягало вирішенню зверненням до відповідного органу, який провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, і лише у разі незгоди з постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди оскаржити постанову до суду, а ухвалу до суду вищої інстанції. Так, оскільки виправдувальний вирок остаточно виніс Саратський районний суд Одеської області, то саме цей суд мав визначити розмір відшкодування шкоди. Крім того, судом невірно визначено розмір відшкодування моральної шкоди у зв`язку з перебуванням під слідством та судом та не встановлено дійсного причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими стражданнями. На думку скаржника хибним є висновок суду про не встановлення законом граничного розміру відшкодування, оскільки таким розміром є один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивач розрахунку моральної шкоди на 1000000,00 грн. не надав, при тому, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Скаржник вважає, що суд не правильно обрахував строк перебування під слідством та судом, який слід було визначати з дня пред`явлення обвинувачення до для постановлення судом першої інстанції виправдувального вироку, а у розрахунку розміру моральної шкоди слід було виходити не з мінімальної заробітної плати, а з розрахункової величини 1600,00 грн., що, з огляду на термін перебування під слідством і судом 102 місяці, давало б розмір відшкодування 163200,00 грн. Скаржник вважає, що позивач не надав доказів, які б вказували на його моральні, фізичні та душевні страждання. Скаржник зазначив, що стягнення коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України не відповідає закону, порушує Бюджетний кодекс України та має наслідком нецільове використання бюджетних коштів. Державна казначейська служба України у правовідносинах з позивачем не перебувала, відповідно, його прав та інтересів не порушувала.

У відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України ОСОБА_1 заперечив наявним у нього правом на відшкодування шкоди за рахунок держави та правильністю розрахунку відшкодування із мінімальної заробітної плати, безпідставністю посилань на збагачення тощо (т.2 а.с.233-236).

У відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України Головне управління Національної поліції в Одеській області підтримало власну позицію, викладену у запереченнях суду першої інстанції, та вважає обґрунтованою апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та вимогу про відмову в позові (т.2 а.с.216-219).

У відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби Білгород-Дністровська місцева прокуратура підтримала доводи скарги (т.2 а.с.241-244).

В апеляційній скарзі заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури просить рішення суду змінити, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди (т.3 а.с.2-9).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у невірному визначенні тривалості перебування позивача під слідством та судом, який складає 113 місяців 14 днів (9 років 5 місяців 14 днів) та, як наслідок неправильному розрахунку шкоди, яка мала б бути 422436,40 грн.; у недоведеності права на більший розмір відшкодування шкоди.

Відзиви на апеляційну скаргу Білгород-Дністровської місцевої прокуратури не подано.

В апеляційних скаргах не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, зміну рішення суду першої інстанції в його мотивувальній та резолютивній частині з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

ОСОБА_1 , 1960 року народження, проходив службу в органах внутрішніх справ з 1980 року, вийшов на пенсію у 2001 року (т.1 а.с.67-69).

ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 1985 року, має двох синів.

ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення (скоєнні злочину), передбаченого частиною 5 статті 185 КК України за подіями, що мали місце 28 березня 2003 року (кримінальна справа №3, Слідчий відділ Татарбунарського РВ ГУМВС України в Одеській області).

Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2004 року в справі №1-10/2004 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 5 статті 185 КК України, та із застосуванням статті 69 КК України призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна; строк покарання підлягав відраховуванню з 26 жовтня 2004 року; запобіжний захід до набрання вироком законної сили змінено з підписки про невиїзд на утримання під вартою із взяттям під варту з зали суду; задоволено цивільні позови потерпілих ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних збитків в сумі 14795,00 грн., моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. кожному; речовий доказ трактор КМЗ-6, належний ОСОБА_1 конфісковано (т.1 а.с.7-11).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 8 лютого 2005 року апеляції прокурора, потерпілих, засудженого задоволено частково, вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2004 року скасовано, справу направлено прокурору Татарбунарського району Одеської області на додаткове розслідування; запобіжний захід у відношенні ОСОБА_1 змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд зі звільненням з під варти із зали суду (т.1 а.с.13-14).

Постановою державного обвинувача старшого помічника прокурора Саратського району Одеської області від 17 жовтня 2008 року змінено кваліфікацію дій ОСОБА_1 з частини 5 статті 185 КК на статтю 356 КК України (т.1 а.с.27).

Вироком Саратського районного суду Одеської області від 29 грудня 2008 року ОСОБА_1 , обвинувачуваного у скоєнні злочину, передбаченого статтею 356 КК України, виправдано; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано; цивільні позови потерпілих залишено без розгляду; речовий доказ трактор залишено ОСОБА_1 зі зняттям з трактору арешту (т.1 а.с.28-32).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2019 року апеляцію потерпілих залишено без задоволення, вирок Саратського районного суду Одеської області від 29 грудня 2008 року залишено без змін (т.1 а.с.33-34).

Ухвалою Верховного Суду України від 24 грудня 2009 року касаційну скаргу потерпілих задоволено, вирок Саратського районного суду Одеської області від 29 грудня 2008 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.36-37).

Вироком Саратського районного суду Одеської області від 21 грудня 2010 року ОСОБА_1 , обвинувачуваного у скоєнні злочину, передбаченого статтею 356 КК України, виправдано; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано; цивільні позови потерпілих залишено без розгляду; речовий доказ трактор залишено ОСОБА_1 зі зняттям з трактору арешту (а.с.38-41).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2011 року апеляцію потерпілих залишено задоволено частково, вирок Саратського районного суду Одеської області від 21 грудня 2010 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд (т.1 а.с.42-43).

Вироком Саратського районного суду Одеської області від 9 грудня 2011 року ОСОБА_1 , обвинувачуваного у скоєнні злочину, передбаченого частиною 5 статті 185, статтею 356 КК України, виправдано; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано; цивільні позови потерпілих залишено без розгляду; речовий доказ трактор залишено ОСОБА_1 зі зняттям з трактору арешту (а.с.47-50).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 6 березня 2012 року апеляцію потерпілих відхилено; вирок Саратського районного суду Одеської області від 6 березня 2011 року залишено без змін (т.1 а.с.51-55).

Вимоги про відшкодування моральної шкоди заявлено з підстав Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», посилань на інші норми матеріального права позовна заява не містить, відтак, з огляду на обставини (факти), що обґрунтовують позовні вимоги, спеціальні підстави відповідальності тощо слід виходити з того, що право на відшкодування заявленої шкоди ОСОБА_1 пов`язує саме з окремим (спеціальним) деліктом.

Так, шкода, завдана фізичній особі внаслідок, зокрема, її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч.1 ст.1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК України).

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органу що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.7 ст.1176 ЦК України).

Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР (із змінами), статтею 1 якого визначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1)незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2)незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3)незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Статтею 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР (із змінами) визначено перелік випадків виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом; такими випадками є: 1)постановлення виправдувального вироку суду; 1-1)встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2)закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4)закриття справи про адміністративне правопорушення.

Кримінальне провадження №3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 185, статті 356 КК України, у відношенні ОСОБА_1 є завершеним постановленням 9 грудня 2011 року судом першої інстанції виправдувального вироку, який набрав законної сили 6 березня 2012 року за результатами перегляду апеляційною інстанцію, що залишила виправдувальний вирок суду першої інстанції без змін.

Таким чином, на час звернення до суду з позовом у ОСОБА_1 було наявним право на відшкодування шкоди, передбаченої частиною 1 статті 1176 ЦК України, статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР (із змінами), так як передбачений частиною 2 статті 1176 ЦК України та статтею 2 вказаного Закону випадок, з яким пов`язується право на відшкодування шкоди (спеціальний делікт), настав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції в частині виникнення права на відшкодування шкоди, відповідно, не приймає доводи апеляційної скарги казначейства щодо відмови у захисті права на відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_1 як громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного накладення арешту на майно тощо, що обмежують та порушують права громадян, з тих підстав, що має місце передбачений законом випадок, який надає позивачу таке право, а саме постановлення виправдувального вироку.

Судова практика орієнтує на те, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках передбачених законом, а саме статтею 2 Закону від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року в справі №713/216/17, від 20 вересня 2018 року в справі 686/23731/15-ц, постанова Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-2089цс15, постанова Верховного Суду України від 26 лютого 2016 року у справі №6-2089цс15, постанова Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №638/11853/15-ц).

Щодо ОСОБА_1 , то передбачений статтею 2 Закону від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР випадок настав, відтак, правові підстави для задоволення заявлених ним вимог наявні.

У разі припинення кримінального провадження єдиним законом про відшкодування шкоди незаконним засудженням є Закон від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР, сфера дії якого поширюється, зокрема, на виправданих. Розгляд вказаної вимоги необхідно здійснювати за правилами цивільного судочинства в суді, який ухвалив виправдувальний вирок. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити таке роз`яснення шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Оскільки Закон від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

З огляду на викладене, не приймаються доводи апеляційної скарги казначейства щодо не дотримання порядку та форми звернення до суду з вимогами про відшкодування шкоди.

Не приймаються й доводи скарги щодо неналежності Арцизького районного суду Одеської області розглядати вимоги про відшкодування шкоди, так ОСОБА_1 подав позовну заяву до Саратського районного суду Одеської області, який виніс виправдувальний вирок, однак через неможливість в силу відводів (самовідводів) утворити склад суду для розгляду справи, таку було передано до Арцизького районного суду Одеської області, що передбачено процесуальним законом.

Не приймаються й доводи скарги що кола учасників справи, так як в даному випадку за завдану ОСОБА_1 шкоду відповідає держава незалежно від вини посадових чи службових осіб органів, які до того ж на протязі майже дев`яти років перебування ОСОБА_1 під слідством та судом ліквідовувались, реформувались тощо, на що позивач об`єктивно впливати не міг. Ліквідація одних органів та створення інших органів на базі ліквідованих не позбавляє ОСОБА_1 права на відшкодування, до того ж на відшкодування шкоди державою, а не органами, незаконними рішеннями, діями посадових і службових осіб яких завдано шкоди не залежно від їх вини.

У визначенні грошового відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного.

Мінімальний розмір моральної шкоди законодавцем визначено виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом; цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 25 червня 2003 року по 9 грудня 2011 року, що складає 101 місяць 4 дні (8 років 5 місяців 4 дні), з яких з 26 жовтня 2004 року по 8 лютого 2005 року (3 місяці 14 днів) перебував під вартою.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2018 року встановлено 3723,00 грн.

Таким чином, гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди є рівним 376519,40 грн. (3723,00 грн. х 101 місяців 4 дні = 376519,40 грн.).

Проте, зважаючи на доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, оцінивши надані докази (чотири рази суд першої інстанції виносив вирок у справі, при цьому тричі виправдувальний вирок), тривалість перебування під слідством та судом (майже 9 років з урахуванням набранням остаточного судового рішення законної сили), суд апеляційної інстанції, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди 500000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривен), та, відповідно, не обмежується законодавчо гарантованим мінімумом відшкодування, як то просить в апеляційній скарзі прокурор. Що до розрахунку розміру шкоди казначейства, то такий не відповідає закону в частині вихідної величини, відтак, не приймається.

Виконання рішень суду, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду здійснюється Державним казначейством України за попереднім інформуванням Міністерства фінансів України за вимогою органів державної виконавчої служби України за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету (пункти 1.2, 1.3 Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 4 лютого 2008 року №39).

Таким чином, виходячи з законодавчо встановлено порядку виконання рішень про відшкодування державою коштів, суд приймає доводи апеляційної скарги казначейства щодо безпідставності зазначення в рішенні суду першої інстанції щодо списання присуджених до стягнення коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, так як дане дійсно порушує положення Бюджетного кодексу України, яким керується казначейство.

Так, відповідно до пункту 23-1 статті 1 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державній казначейській службі України) у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевого бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Функціонування єдиного казначейського рахунку як основного рахунку держави для проведення фінансових операцій та ефективного управління коштами державного та місцевого бюджетів через Систему електронних платежів Національного банку України регламентується Положенням про єдиний казначейський рахунок, затверджений наказом Державного казначейства України від 26 червня 2002 року №122. Згідно з положеннями частини 4 статті 45 Бюджетного кодексу України податки, збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на інших рахунках. Відтак, стягнення з єдиного казначейського рахунку шляхом безспірного списання коштів матиме наслідком нецільового використання бюджетних коштів.

За таких обставини, моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 державою, в її грошову виразі стягується з держави за рахунок коштів Державного бюджету України, при цьому виконання судового рішення має бути проведено відповідно до Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 4 лютого 2008 року №39.

В порядку статті 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Апеляційну скаргу заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області задовольнити частково.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 13 липня 2018 року змінити.

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Одеській області, за участю третьої особи Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на відшкодування моральної шкоди 500000 грн. 00 коп.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 липня 2019 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков