КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/550/18 Головуючий у суді першої інстанції: Рева О.І.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3720/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступника всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», на рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим що між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем 10 серпня 2010 року був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява на отримання кредиту разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 та «Тарифами банку», що викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та банком договір, що він підтвердив своїм підписом у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Посилаючись на те, що відповідачем умови кредитного договору не виконувалися, внаслідок чого утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 28.02.2018 становить 100 470,16 грн. та складається із заборгованості за кредитом в сумі 2 336,26 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 87 775,30 грн., заборгованості за пенею та комісією - 5 098,12 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 4760,48 грн., позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості на користь АТ Комерційний Банк «ПриватБанк».

Рішенням Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2018 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. У поданому клопотанні до апеляційної скарги просив суд викликати у судове засідання представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» з метою детального пояснення конкретних обставин справи.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем пропущено строк позовної давності, суд першої інстанції фактично спір по суті не вирішив, а обгрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Висновок суду є помилковим, оскільки судом не було враховано, що відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку "Універсальна" № НОМЕР_1 зі строком дії до 2014 року. Отримання картки підтверджується фотографуванням клієнта з карткою. В послідуючому картка неодноразово перевипускалася, відповідачу було видано картку № НОМЕР_2 зі строком дії до жовтня 2017 року. Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого Клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці. Враховуючи, що строк дії картки встановлено до жовтня 2017 року, то строк позовної давності розпочинається з наступного дня та спливає 01.11.2020, з позовом банк звернувся до суду у березні 2018 року, тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача Вак О.В. заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк для звернення з позовом без поважних причин.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині правового обґрунтування рішення, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов`язки сторін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 10 серпня 2010 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір шляхом підписання анкети-заяви, яка разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 та «Тарифами банку», що викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та банком договір (а.с. 8).

За умовами договору банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 2 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачу видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 зі строком дії - до останнього дня квітня 2014 року (а.с. 90, 135).

Сторони встановили порядок зниження ліміту заборгованості шляхом сплати позичальником до 25 числа кожного місяця щомісячного платежу на погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат.

Факт укладення договору на зазначених базових умовах та отримання кредиту не заперечував відповідач ОСОБА_1 , виклавши свої пояснення у доводах відзиву відповідача на позовну заяву (а.с. 70-79).

Отже, встановленні фактичні обставини у справі свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин.

Із наданих позивачем письмових доказів вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року за позичальником обліковується прострочена заборгованість за кредитом в сумі 100 470,16 грн. (а.с. 6-7).

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення кредиту та процентів за користування кредитом, що встановлені договором та виникненням заборгованості кредитор 03 квітня 2018 року звернувся до суду, пред?явивши позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 100 470,16 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 2 336,26 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 87 775,30 грн. за період з 08 листопада 2010 року по 28 лютого 2018 року, заборгованості за пенею та комісією в сумі 5 098,12 грн. за період з 01 травня 2012 року по 28 лютого 2018 року, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 4760,48 грн.

Відповідач ОСОБА_1 подав заяву до суду першої інстанції про застосування позовної давності у спорі (а.с. 70-79).

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору б/н 10 серпня 2010 року банк надав позичальнику суму кредиту, а останній зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені договором, не пізніше 30 квітня 2014 року.

Таким чином, кредитор ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 30 квітня 2014 року. Після закінчення строку його дії у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у розмірі 87 775,30 грн. охоплює період з 08 листопада 2010 року по 28 лютого 2018 року, з якого період з 01 травня 2014 року по 28 лютого 2018 року виходить за межі строку кредитування.

Оскільки після закінчення строку кредитування у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена кредитором вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитними коштами за період з 01 травня 2014 року по 28 лютого 2018 року є безпідставною та задоволенню не підлягає з цих підстав.

Також не узгоджується з нормою матеріального права і вимога позивача в частині стягнення пені за порушення термінів погашення грошового зобов`язання за період з 01 травня 2012 року по 28 лютого 2018 року, виходячи з такого.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Перевіривши розрахунок заборгованості в частині вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, колегією суддів встановлено, що за основу визначення розміру заборгованості по пені за порушення термінів погашення грошового зобов`язання позивачем покладено період прострочення виконання грошового зобов`язання з 01 травня 2012 року по 28 лютого 2018 року, тоді як строк кредитування припинився 30 квітня 2014 року.

Оскільки право позивача нараховувати заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитними коштами припинилося зі спливом строку кредитування (30 квітня 2014 року), тому вимога позивача про стягнення неустойка за порушення термінів погашення грошового зобов`язання за період з 01 травня 2014 року по 28 лютого 2018 року є безпідставною та задоволенню не підлягає з цих підстав.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам в частині вимог позивача про стягнення заборгованості ( кредит, проценти, неустойка) в межах строку кредитування, колегією судді встановлено, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язувався у межах строку кредитування до 30 квітня 2014 року повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця.

Із поданих позивачем письмових доказів щодо виконання позичальником умов договору, які не спростовані відповідачем, вбачається, що позичальник ОСОБА_1 допустив невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів. Передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитором протягом всього часу - до закінчення строку кредитування ( у справі, що переглядається - 30 квітня 2014року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник ОСОБА_1 припинив погашення основного зобов`язання з 14 вересня 2013 року, а з позовом про стягнення з відповідача заборгованості позивач звернувся 03 квітня 2018 року, тобто зі спливом позовної давності щодо кожного щомісячного платежу.

Відповідач заявив про застосування позовної давності у спорі.

У відповідності до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно) - стаття 266 ЦК України.

Встановивши при розгляді справи, що позивач звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову АТ «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення заборгованості ( кредит, проценти, неустойка), що виникла в межах строку кредитування за період з 08 листопада 2010 року по 30 квітня 2014 року, з підстав спливу позовної давності.

В той же час, мотивуючи свій висновок про відмову у позові АТ «Комерційний банк «Приватбанк» до всіх заявлених вимог за період з 08 листопада 2010 року по 28 лютого 2018 року з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду з позовом, суд першої інстанції не врахував зміст положень статті 256 ЦК України, за якими позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його недоведеності, що є самостійною підставою для цього.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти, неустойку за час дії договору кредиту, вказує на те, що вимоги кредитора щодо стягнення процентів та пені за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право позивача в цій частині вимог та застосування до спірних правовідносин сторін правил позовної давності. Такі вимоги слід вважати недоведеними, що є самостійною підставою для відмови в позові в цій частині вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про переукладення з позичальником ОСОБА_1 договору на таких самих умовах, на яких він був укладений 10 серпня 2010 року, з перевипуском картки та видачу позичальнику нової картки зі строком дії до жовтня 2017 року не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з такого.

За змістом пунктів 2.3., 2.4., 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 спеціальний платіжний засіб (платіжна картка) є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір).

Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.

Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування.

Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним.

Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Факт укладення договору з ОСОБА_1 на таких самих умовах, видачу та здійснення позичальником платежів з нової кредитної картки позивач не підтвердив належними і допустимими доказами. Вказані обставини (укладення, отримання та користування новою кредитною карткою) не визнав відповідач у справі, зазначивши про те, що на виконання єдиного зобов`язання, що існує між ним та банком АТ «Комерційний банк «Приватбанк» від 10 серпня 2010 року, він здійснив останній платіж 14 вересня 2013 року (а.с. 70).

Перевіряючи вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь банку штрафу відповідно до умов кредитування в сумі 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 4 760,48 грн. (штраф процентна складова), колегія суддів виходить з такого.

За змістом статті 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», до яких приєднався позичальник, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення основного зобов`язання (а.с. 9).

Згідно з розділу штраф за умови кредитування також передбачена сплата штрафів у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором.

Таким чином, нараховуючи одночасно пеню та штрафи згідно умов кредитування за порушення позичальником строків виконання зобов`язання, банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам частини 1 статті 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога позивача в частині стягнення з позичальника комісії за моніторинг неактивної картки, оскільки передбачене кредитним договором зобов`язання позичальника сплатити банку платежі за управління кредитом суперечить особливостям регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, що встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Встановлена кредитором у договорі комісія за моніторинг неактивної картки не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону «Про захист прав споживачів». Таким чином, банком нарахована плата за послугу, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним. Такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Інші доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції по суті прийнято правильне процесуальне рішення, але із помилковою оцінкою прав та обов`язків сторін, з яких суд виходить при відмові в задоволенні позову.

За наведених обставин колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення, виклавши її в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2018 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступника всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2018 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції даної постанови, в іншій частині рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: