Головуючий у І інстанції Диба О.В.
Провадження № 22-ц/824/7528/2019 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Іванової І.В.,

при секретарі Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенніКиївського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення компенсації втрати частини заробітку,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, в якому, посилаючись на невиплату йому відповідачем при звільненні належних грошових сум, просив стягнути з ПАТ «АЗОТ» заборгованість по заробітній платі в розмірі 28 245,78 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 11 180,21 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 110 085,57 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 470,81 грн. та судові витрати.

Обгрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що наказом № 6-вк про прийняття на роботу від 02.02.2015року вінбув прийнятий на роботу до представництва ПАТ «АЗОТ» у місті Києві на посаду функціонального адміністратора.

Починаючи з січня 2018 року, відповідач в порушення вимог ст. 115 КЗпП України заробітну плату позивачу в повному обсязі не виплачував, в зв`язку із чим ОСОБА_1 30.03.2018 року звільнився із займаної посади на підставі Наказу №95-вк про припинення трудового договору від 28.03.2018 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

При цьому, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України,відповідач в установлені законом строки не виплатив позивачу всі належні йому при звільненні кошти, в зв`язку із чим позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Після надходження відзиву на позовну заяву, позивач уточнив позовні вимоги та, виходячи з дійсного розміру середньоденної заробітної плати, яка за інформацією відповідача складає 901,10 грн., зазначив, що загальний розмір заборгованості по його заробітній платі становить 33 909,16 грн., розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строку її виплати становить 544,26 грн., компенсація за невикористану відпустку дорівнює 11 180,21 грн., розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 201 846,40 грн. та 4 440 грн. витрат на правничу допомогу. Вказані кошти позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» (18014, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Першотравнева, 72, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 909,16 грн.; 11 180,21 грн. компенсації за невикористану відпустку;202 747,50 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні; компенсаціювтрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 544,26 грн. та 4 400 грн. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь держави судовий збір в розмірі 2 483 грн. 81 коп.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ПАТ «АЗОТ» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітку та витрат на правничу допомогу, посилаючись, зокрема, на те, що вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку повинна бути залишена судом без розгляду, оскільки вона не оплачена судовим збором. Компенсація за невикористану відпустку включена до розміру заборгованості по заробітній платі, тому суд допустив помилку, стягнувши крім заборгованості по заробітній платі в розмірі 33 909,16 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 11 180,21 грн. Крім цього, договір про надання правової допомоги №0110/18-1 від 01.10.2018 року, укладений між позивачем та адвокатом Бараном М.Ф., не відповідає вимогам ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», а тому суд необґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача - адвоката Барана М.Ф., останній просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданніпредставник позивача проти апеляційної скарги відповідача заперечивта просивзалишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №6-вк про прийняття на роботу від 02.02.2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботув ПАТ «АЗОТ» на посаду функціонального адміністратора (а.с.8).

Наказом №95-вк про припинення трудового договору від 28.03.2018 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з 30.03.2018року (а.с.9).

Встановлено, що в день звільнення відповідач не виплатив позивачу всі належні йому при звільненні грошові суми, в тому числі компенсацію за 18 днів невикористаної відпустки.

Відповідно до довідки від 10.12.2018року №859 (а.с.78) заборгованістьвідповідача по заробітній платіперед позивачем станом на 07.12.2018року, починаючи з січня 2018 по квітень 2018 року, становить 33 909,16 грн.

Згідно довідки про доходи від 10.12.2018року №860 вбачається, що середньоденний заробітокпозивача становить 901,10 грн. (а.с.79).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

З матеріалів справи вбачається, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі згідно довідки від 10.12.2018 року №859 становить 33 909,16 грн., які обґрунтовано стягнуті судом в силу вимог ст. 116 КЗпП України та зважаючи на визнання цієї вимоги відповідачем.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє йоговід відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим,за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто,застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Такий висновок викладений у правовій позиції Верховного Суду України у постанові №6-259цс17 від 13.07.2017року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади 30.03.2018 року, тобто періодом затримки виплати заробітної плати, за який підлягає стягненню компенсація, є період з 01.04.2018 по 22.02.2019 року, що складає 225 робочих днів.

Розмір середньоденного заробітку позивача згідно довідки від 10.12.2018 року №860 дорівнює 901,10 грн., тому обґрунтованим є висновок суду про те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку дорівнюватиме 202 747,50 грн. (901,10 грн. х 225 робочих днів), стягнення якого судом відповідає положенням ст. 117 КЗпП.

Обгрунтованим є і висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів заробітної плати у зв`язку із порушенням строку їх виплати, враховуючи наступне.

У відповідності до вимог ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст.2 цього ж Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітну плату.

У відповідності з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Згідно розрахунку позивача, неспростованого відповідачем, сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати складає 544,26 грн., що відповідає дійсним обставинам справи і обґрунтовано стягнуто судом з відповідача на користь позивача.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, що вбачається з наступного.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витратина підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до п. 2.2.4 договору про надання правової допомоги від 01.10.2018 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Бараном М.Ф., клієнт зобов`язаний сплатити виконавцю гонорар за надані юридичні послуги в розмірах та порядку, визначених розділом 4 договору.

Згідно наданих стороною позивача копій квитанцій, актів приймання-передачі наданих послуг, витрати позивача на правничу допомогу склали 4 400 грн. Таким чином, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, обґрунтованим є висновок суду про те, що обсяг понесених позивачем витрат на правничу допомогу є реальним та документально підтвердженим, і стягнення цих витрат з відповідача на користь позивача є законним та обґрунтованим.

Посилання апелянта на незаконне стягнення судом з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку, колегією суддів відхиляються, оскільки з довідки від 10.12.2018 року №859 не вбачається, що сума компенсації за невикористану відпустку в розмірі 11 180,21 грн. включена в розмір заборгованості по невиплаченій позивачу заробітній платі.

Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги відповідача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: