Номер провадження: 22-ц/813/1112/19
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання втратившими право користування та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування та виселення ОСОБА_2 з вказаної квартири.

В обґрунтування позову, позивач зазначає, що їй на підставі договору-дарування на праві особистої приватної власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Вказану квартиру їй подарувала мати ОСОБА_4 .

Проте, у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та по цей день продовжує проживати ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 у 2016 році вийшла заміж та поїхала проживати до Російської Федерації, проте з місця реєстрації у спірній квартирі не знялася.

Таким чином, ОСОБА_1 не проживає в квартирі більше пів року тому згідно закону вважається такою, що втратила право користування квартирою.

Позивач зазначає, що проживання та реєстрація вказаних осіб заважає їй вільно користуватися та розпоряджатися належною їй квартирою, отримати субсидію та інші пільги на комунальні послуги.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Усунено ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в рівних частках, сплачені судові витрати в розмірі 960,00 грн. з кожного на користь ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, усуваючи ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом визнання останніх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , виселяючи ОСОБА_2 з даної квартири, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Судова колегія, вважаючи, що такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та ґрунтується на законі, разом з тим не погоджується з усіма наведеними у рішенні посиланнями на правові норми в обґрунтування такого висновку.

Судом встановлено, що:

- на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1248, ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності належить трикімнатна квартира під номером АДРЕСА_1 , (а.с. 10-12);

- вказана квартира була подарована позивачу ОСОБА_4 , яка належала останній на праві приватної власності на підставі:

- 1/2 частина квартири - Свідоцтва, виданого Савченко С.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області 26.09.2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 1670 (раніше належала ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Гребенюк І.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 05.11.2001 року за реєстровим № 7135);

- 1/2 частина квартири - Свідоцтва, виданого Савченко С.В. , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області 03.07.2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 761 (яка раніше належала ОСОБА_2 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси № 2-1087/09 від 12.10.2009 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області № 22ц/334/2010 від 31.03.2010 року);

- згідно з довідкою № 1361 (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 19.10.2017 року, ОСОБА_2 з 20.02.2002 року по сьогоднішній день зареєстрована та проживає у квартирі позивача;

- окрім того, згідно вказаної вище довідки № 1361 (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 19.10.2017 року, з 13.08.2008 року, як донька ОСОБА_2 , у квартирі позивача по сьогоднішній день зареєстрована ОСОБА_1 , (а.с. 14);

- ОСОБА_1 протягом тривалого часу фактично не проживає за зареєстрованим місцем проживання, не бере участі в утриманні квартири, що спричиняє незручності позивачу, як власниці квартири.

Крім того апеляційним судом з`ясовано, що:

- відповідач ОСОБА_2 була співвласником квартири у рівних частках разом з своїм колишнім чоловіком ОСОБА_6 , який після розлучення з ОСОБА_2 та поділу з нею ідеальних часток квартири подарував своїй новій дружині ОСОБА_4 (мати позивача ОСОБА_3 ) належну йому 1/2 частину спірної квартири. Таким чином співвласниками квартири у рівних частках стали ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;

- на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси № 2-1087/09 від 12.10.2009 року, зміненого ухвалою апеляційного суду Одеської області № 22ц/334/2010 від 31.03.2010 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, яка належала ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості 1/2 частини спірної квартири;

- в порядку часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 за результатами проведених прилюдних торгів, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва від 26.09.2014 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., набула право власності на 1/2 частку спірної квартири, яка належала ОСОБА_2 ;

- ОСОБА_4 у зв`язку з неповним виконанням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2009 року, зміненого ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2010 року, заявила вимоги до ОСОБА_2 про стягнення боргу з урахуванням 3% річних та інфляції;

- згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.03.2016 року у справі № 523/7265/15-ц, зміненого рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.09.2016 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати за період з 8 січня 2011 року по 31 січня 2014 року в сумі 11 262,90 грн., за період з 1 березня 2014 року по 31 жовтня 2015 року в сумі 101 870,49 грн., а всього в загальній сумі 113 133,39 грн.

- в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду, яке вступило в законну силу, 10.11.2016 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Іскровим Олегом Вікторовичем прийнято рішення та здійснено запис № 32382044 від 16.11.2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Іскрова Олега Вікторовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Одеська філія державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень», про скасування рішення та запису №32382044 від 16.11.2016р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено;

- постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 року - скасовано. Визнано протиправним рішення та скасувано запис державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Іскрова Олега Вікторовича №32382044 від 16.11.2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

- постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року - задоволено. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року - скасовано. Прийнято нову постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 року - без змін;

- Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.06.2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

За правилами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

На даний час докази неправомірного вибуття від ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру (частку у спірній квартирі) та противоправне набуття такого права ОСОБА_4 , від якої дане право перейшло до позивача, належними і допустимими доказами не підтверджено. Рішення суду про стягнення заборгованості, на виконання яких ОСОБА_4 набула право власності на квартиру, не скасовані і вступили в законну силу. Також, на час розгляду справи в апеляційному суді не скасоване рішення та запис державного реєстратора № 32382044 від 16.11.2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 на 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про усунення позивачу перешкод шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та виселення ОСОБА_2 із квартири, оскільки ОСОБА_3 , набувши право власності на квартиру на підставі належним чином укладеного та посвідченого нотаріально договору дарування від своєї матері, стала її власником, відповідачі не є і не були членами сім`ї ОСОБА_3 , з ними не укладалось договору найму житла, відсутні правові підстави для їх проживання у майні, а тому право позивача вільно володіти належним їй майном підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та шляхом виселення з даної квартири колишнього власника цієї квартири ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції, що на відміну від позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в дійсності постійно проживають у спірній квартирі, не можуть бути взятими до уваги, оскільки з урахуванням встановлених судом обставин не спростовують висновок районного суду про наявність підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні належної їй на праві власності спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції статті 156 ЖК Української РСР, якою врегульовано, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї, які проживають разом з ним, права користування квартирою нарівні з власником, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, є неспроможними, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_1 будь-коли були членами сім`ї власника квартири ОСОБА_3

Разом з тим перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , які між собою не були членами однієї сім`ї, а в подальшому перехід права власності на квартиру від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , яка є дочкою ОСОБА_4 і ніколи не була членом сім`ї ОСОБА_2 , означає, що з припиненням права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру втрачається право її користування, як у неї особисто так і у членів її сім`ї (теперішніх та колишніх).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо можливості виселення відповідачів лише з підстав, передбачених статтями 116, 156, 157 ЖК Української РСР, оскільки підставою для виселення відповідачів є припинення права власності ОСОБА_2 та членів її сім`ї, які не є і не були членами сім`ї ОСОБА_3 і яка не укладала з ними договір найму жилого приміщення, а не порушення умов проживання наймачів у жилому приміщенні.

Разом з тим судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги щодо безпідставності посилання районним судом на ст. ст. 72, 116 ЖК УРСР, оскільки право власності позивача щодо користування спірною квартирою підлягає захисту на підставі ст. ст. 319, 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та шляхом виселення відповідача, що мешкає у квартирі. Статті 72, 116 ч.3 ЖК УРСР регулюють відповідно порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки та підстави для виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення без надання їм іншого жилого приміщення. Тобто вказані норми не підлягають застосуванню відповідно наведених у позові обґрунтувань та до встановлених у справі обставин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано повну та об`єктивну оцінку.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції від 06 червня 2018 року підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст. ст. 72, 116 ч.3 ЖК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2018 року щодо правового обґрунтування в мотивувальній частині - змінити та виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст. ст. 72, 116 ч.3 ЖК України.

В решті рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 13 червня 2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова