Справа № 339/400/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/801/19
Головуючий у 1 інстанції Головенко О.С.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В.,Ясеновенко Л.В.

секретаря Турів О.М.

з участю ОСОБА_1 та її представника адвоката Гандзюк І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення суми інфляційних втрат, 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України на рішення Болехівського міського суду від 11 жовтня 2017 року, ухвалене у складі судді Головенко О.С. в м.Болехів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення суми інфляційних втрат, 3% річних за несвоєчасне рішення суду та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03квітня 2014 року, яким змінено рішення Болехівського міського суду від 27 березня 2014 року частково задоволено її позов до прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на її користь 17098 грн. 92 коп. відшкодування матеріальної шкоди, 150000 грн. 00 коп. моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, та 3000 грн. 00 коп. за надання правової допомоги. В решті вимог позову відмовлено. На виконання рішення суду, 03 липня 2014 року подано виконавчий лист до виконання Головному управлінню Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області. Разом з тим, позивача було зобов`язано повторно надати реквізити для перерахування коштів, а також ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами розгляду даної справи. Таким чином, дане рішення виконано тільки через рік і три місяці, тобто 03 вересня 2015 року. Посилаючись на несвоєчасне виконання рішення суду, грошове зобов`язання, яке не було своєчасно виконане без будь-яких на те причин, просила стягнути з Державного бюджету шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України на її користь інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду в сумі 101721,32 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 6389 грн., що разом становить 108110,32 грн. Також просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державної казначейської служби України на її користь моральну шкоду, яку оцінює в сумі 500000 грн.

Рішенням Болехівського міського суду від 11 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 4670 грн., заподіяну моральну шкоду в сумі 3000 грн. та 1156 грн. судових витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та зменшенні розміру моральної шкоди, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, рішення суду виконано тільки 03 вересня 2015 року, на її рахунок поступили кошти у сумі 17098 грн. Вказує на те, що внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, присуджена сума знецінилась, купівельна спроможність знизилась майже в два рази. Стягнення інфляційних втрат є компенсацією зниження купівельної спроможності присудженої суми, а не зміна її розміру. Вважає, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, що дає підстави для застосування в даному випадку ст. 625 ЦК України. Крім того, суд не взяв до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14 щодо того, що відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Крім того, вважає, що суд безпідставно зменшив розмір моральної шкоди, всупереч принципів розумності та справедливості, оскільки протиправна бездіяльність відповідача, тривале нехтування її законними вимогами державним органом, спричинило їй непоправну моральну шкоду, завдало шкоду її здоров`ю.

На дане рішення Державна казначейська служба України подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову , вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, при виконанні судових рішень про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок державного бюджету, Державній казначейські службі України не надано повноважень для нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів, так як не встановлено граничного терміну перерахування коштів. Зазначає, що Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала і жодної шкоди позивачеві не завдавала, вимоги суду щодо стягнення з державного бюджету компенсації за прострочення перерахування коштів за рішенням суду та стягнення у зв`язку з цим моральної шкоди та витрат на правову допомогу є такими, що не відповідають нормам законодавства України Відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» за порушення строку перерахування коштів при виконанні рішень, що підпадають під дію Закону, передбачено компенсацію, яка нараховується Казначейством у разі, коли боржником є державний орган. Механізм виконання рішень, на які поширюється дія Закону, регламентований п. 33 та п.п. 47-52 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів» Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845. Таким чином, Закон поширюється виключно на обмежене коло рішень суду, де стягнення коштів відбувається з визначеного кола суб`єктів. Однак, згідно з виконавчим листом Болехівського міського суду, виданим по справі №339/1/13-2/339/14, на користь позивача підлягала стягненню моральна шкода з Державного бюджету України, на що передбачені окремі бюджетні асигнування за КПКВК 3504030. Отже, посилання суду на те, що на правовідносини позивача з відповідачем щодо виконання рішення суду поширюється дія ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є безпідставним та необґрунтованим. У зв`язку з наведеним вважає, що законодавством не передбачено виконання судових рішень про відшкодування шкоди з державного бюджету України фізичним та юридичним особам саме в тримісячний строк і, як наслідок, нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів за відповідним рішенням, оскільки виконавчий лист №339/1/13-2/339/14 підлягає виконанню в інший порядок та за рахунок іншого джерела, визначеного державним бюджетом.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги поданої нею апеляційної скарги підтримала, просила суд її задовольнити. В задоволенні вимог апеляційної скарги Державної казначейськї служби України просить відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги Державної казначейської служба України та часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону повністю не відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий лист №339/71/13-ц, виданий на підставі рішення Болехівського міського суду від 27 березня 2014 року про стягнення з Державного бюджету в користь позивача 170098,92 грн отримано Державною казначейською службою України 03 липня 2014 року. Таким чином, трьохмісячний строк на виконання рішення Болехівського міського суду від 27 березня 2014 року сплив 03 жовтня 2014 року. При цьому фактичне виконання рішення відбулося 03 вересня 2015 року, тобто через 334 днів. Тому компенсація за прострочення перерахування коштів за рішенням в розмірі трьох відсотків річних складає 4670 грн, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 в порядку ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Що ж стосується вимог позивача про стягнення інфляційних витрат в сумі 101721грн., то такі не підлягають до задоволення, оскільки положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено нарахування індексу інфляції на суму коштів, які стягуються на користь осіб у порядку відшкодування шкоди, завданої органами досудового розслідування, прокуратури і суду, у зв`язку з простроченням здійснення реальної виплати коштів, оскільки законом встановлено інший спосіб відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду. При цьому не застосовуються і положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» до спірних правовідносин , так як компенсація має разовий характер. Визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди, суд враховав характер і тривалість моральних страждань позивача, його фінансове становище, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди та виходячи з принципів розумності та справедливості визначив розмір заподіяної моральної шкоди у сумі 3000 грн.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

Судом встановлено, що рішенням Болехівського районного суду від 27 березня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду. Ухвалено стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 17098 грн. 92 коп., 300000 грн. моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, та 3000 грн. за надання правової допомоги адвокатом при розгляді справи (т. 1, а.с. 3-6).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03червня 2014 року рішення Болехівського районного суду від 27.03.2014 року змінено в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , зменшено суму відшкодування до 150000,00 грн. В решті рішення Болехівського міського суду від 27 березня 2014 року залишено без змін (т. 1, а.с. 7-11).

18 червня 2014 року Болехівським міським судом на виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист зі встановленим строком пред`явлення до виконання до 04.06.2015 року (т. 1, а.с. 13).

Встановлено, що 03 липня 2014 року ОСОБА_1 пред`явила виконавчий лист до виконання до Державної казначейської служби України, а в подальшому неодноразово зверталася із заявами до Державної казначейської служби України та до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області щодо виконання рішення суду (т. 1, а.с. 14-18, 22, 25).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Однак в порушенні зазначених вище вимог Закону вказане рішення виконано тільки 03.09.2015 року ( а.с 34, 193).

Таким чином, про виконання рішення Болехівського суду від 27 березня 2014 року, ОСОБА_1 03 липня 2014 року пред`явила виконавчий лист до виконання до Державної казначейської служби України, тримісячний строк його виконання сплив 03 жовтня 2014 року, при цьому фактичне виконання відбулося 03 вересня 2015 року.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відмовляючи ОСОБА_1 у стягненні інфляційних втрат та у стягненні 3 % річних на суму боргу, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував і прийшов помилкового висновку зіславшись на те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання(стаття 625 ЦК України).

Згідно представленого пизивачкою розрахунку нарахування інфляційних втрат на суму боргу у розмірі 170098 грн за період з червня 2014 року по вереснь 2015 року становить 1010721,32 грн.

Проте з такий розрахунок суд ввжає помилковим, оскільки в ньому збільшено період про виконання рішення Болехівського суду від 27 березня 2014 року, оскільки ОСОБА_1 03 липня 2014 року пред`явила виконавчий лист до виконання до Державної казначейської служби України, тримісячний строк його виконання сплив 03 жовтня 2014 року, при цьому фактичне виконання відбулося 03 вересня 2015 року.

Враховуючи несвоєчасне виконання рішення суду із жовтня 2014 року по вереснь 2015 року, при інфляції за вказаний період 21.8%, нарахування інфляційних втрат на суму боргу 170098 грн становить 37081,36 грн (170098 грн х 21,8 %), які відповідно ст. 625 ЦК України підлягають стягненню на користь ОСОБА_1

Також згідно ст.625 ЦК України підлягають стягненню на користь позивачки три відсотки річних за прострочення перерахування коштів за рішенням Болехівського міського суду від 27 березня 2014 року, що складає 4670грн. ( 170098 грн х 12 місяців х 3%).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи характер, обсяг та ступінь моральних страждань заподіяних позивачу, наслідки таких протиправних дій, які призвели до глибоких та тривалих моральних страждань завданих тривалим невиконанням рішення суду, суд першої інстанції правильно вважав за доцільне задовольнити позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом неправильно визначено розмір моральної шкоди, оскільки при визначенні моральної шкоди суд враховав конкретні обставини справи та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, що на правовідносини позивача з відповідачем щодо виконання рішення суду не поширюється дія ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки є помилковими, так як саме згідно ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» відповідач протягом трьох місяців не перерахував кошти позивачці на виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

У справі "Войтенко проти України" (рішення від 29 червня 2004 року) Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1.

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та у стягненні 3 % річних на суму боргу підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 В решті оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Болехівського міського суду від 11 жовтня 2017 року в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та у стягненні 3 % річних на суму боргу скасувати й ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 37 081,36 грн (тридцять сім тисяч дев`яносто вісім гривень 36 коп.) інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 4 670 на суму боргу.

В решті оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 24 червня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

Л.В.Ясеновенко