Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 700/670/16-ц

провадження № 61-29355св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

судді: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Лисянська селищна рада Черкаської області,

представник позивача - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - Козлов Олександр Володимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Василенко Л. І., Фетісової Т. Л. від 26 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Лисянська селищна рада Черкаської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що згідно пункту 13 рішення Лисянської селищної ради Черкаської області від 02 червня 2016 року № 8-3/VII «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок» територіальній громаді селища Лисянка в особі Лисянської селищної ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га на АДРЕСА_1 в постійне користування для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування із земель комунальної власності Лисянської селищної ради. Позивач зазначає, що вказана земельна ділянка незаконно огороджена сусіднім землевласником - відповідачем, який безпідставно стверджує, що є її законним користувачем та відмовляється її звільнити.

На підставі викладеного, позивач просить суд зобов`язати відповідача звільнити спірну земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року у задоволенні позову Лисянської селищної ради Черкаської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення Лисянської селищної ради Черкаської області від 02 червня 2016 року № 8-3/VII «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок», яким позивач мотивує позовні вимоги, ухвалене з порушенням принципу правової визначеності та обмежує законне право відповідача на отримання спірної земельної ділянки, а тому не може бути підставою для задоволення вимог позивача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу Лисянської селищної ради Черкаської області задоволено. Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку на АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку, яка належить до комунальної власності Лисянської селищної ради Черкаської області. Земельна ділянка у встановленому законом порядку відповідачу у власність або у користування не передавалась, відтак відповідач зобов`язаний її звільнити.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що рішення Лисянської селищної ради Черкаської області від 02 червня 2016 року № 8-3/VII «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок», яким позивач обґрунтовує позов, офіційно не оприлюднювалось, а тому чинності не набрало і не створює прав та обов`язків. Суд не врахував, що відповідач є законним користувачем спірної земельної ділянки на підставі статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України та користується нею на підставі мовчазної згоди.

Відзив позивача на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 700/670/16-ц з Катеринопільського районного суду Черкаської області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що Лисянська селищна рада Черкаської області є розпорядником земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 13 рішення Лисянської селищної ради Черкаської області від 02 червня 2016 року № 8-3/VІІ «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок», територіальній громаді смт Лисянка в особі Лисянської селищної ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га на АДРЕСА_1 в постійне користування для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування із земель комунальної власності Лисянської селищної ради.

05 липня 2016 року Лисянська селищна рада направила листа № 522 на адресу ОСОБА_2 , у якому просила прибрати огорожу на земельній ділянці площею 0,06 га на АДРЕСА_1, яка надана територіальній громаді смт Лисянки відповідно до пункту 13 рішення № 8-3/VІІ від 02 червня 2016 року, та забезпечити доступ до земельної ділянки комунальної власності (житлової та громадської забудови) до 12 липня 2017 року.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 , вважаючи, що правомірно користується спірною земельною ділянкою на підставі мовчазної згоди, на прохання Лисянської селищної ради не реагує, чим порушує інтереси територіальної громади у вигляді обмеження повноважень щодо можливості розпорядження вказаною земельною ділянкою та використання її для суспільних потреб громади.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до абзацу 15 статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд кваліфікував дії відповідача як самовільне зайняття земельної ділянки на АДРЕСА_1 , яка належить до комунальної власності Лисянської селищної ради, оскільки спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку відповідачу у власність або у користування не передавалась.

У той же час, апеляційний суд не врахував, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 957922 від 09 липня 2003 року ОСОБА_2 є власником будинку на АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20 травня 2003 року.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 28 березня 2003 року серія НОМЕР_1 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,0457 га, яка розташована на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу присадибної земельної ділянки.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У частині першій статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18).

Вирішуючи спір по суті та зобов`язуючи відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку на АДРЕСА_1 , апеляційний суд зазначеного не врахував; не з`ясувув, яка саме частина земельної ділянки на АДРЕСА_1 самовільно зайнята відповідачем; право розпорядження позивача якою саме земельною ділянкою порушено незаконними діями відповідача і підлягає захисту в обраний ним спосіб. Задовольняючи позов та зобов`язуючи відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку на АДРЕСА_1 , апеляційний суд не врахував, що на зазначеній вулиці розташований будинок та земельна ділянка, які належать відповідачу на праві власності, якщо до зазначеной земельної ділянки відповідач приєднав земельну ділянку, яка йому не надавалась у встановленому законом порядку, суд повинен був з`ясувати ці обставини та зробити відповідні висновки.

Апеляційний суд не врахував обставин наявності у відповідача права власності на земельну ділянку яка знаходиться на АДРЕСА_1, на якій розташований належний йому будинок, яке у нього виникло на підставі положень статей 377 ЦК України та 120 ЗК України, та оформлене в установленому законом порядку.

Апеляційним судом не надано належної оцінки обставинам, на які посилався відповідач, обгрунтовуючи заперечення проти позову, не з`ясовано всіх фактичних обставин справи.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Таким чином ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу вимог статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 26 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіМ. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков Є. В. Коротенко В. М. Коротун В. П. Курило