КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №376/1814/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8155/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 9 січня 2019 року (суддя Клочко В.М.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у серпні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 6 077,60 доларів США та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 3 листопада 2006 року уклав з відповідачем кредитний договір № KISWGK00830531, за умовами якого надав відповідачу кредит у розмірі 8 000 доларів США на строк до 4 листопада 2021 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, проте відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого станом на 27 квітня 2018 року виникла заборгованість у сумі 6 077,60 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 4 064,49 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 1 544,36 доларів США, заборгованості за комісією у сумі 368,18 доларів США та заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у сумі 100,57 доларів США.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 9 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, не врахування тієї обставини, що з відповідачем був укладений кредитний договір, у зв`язку із невиконанням зобов`язань за яким у відповідача утворилася заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості, розмір якої відповідачем не спростований.

Також позивач зазначає, що відповідач не заперечував наявності між сторонами

кредитних зобов`язань, не довів відсутність заборгованості, та, відповідно, виконання ним умов кредитного договору, не заявляв зустрічних позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про недоведеність позовних вимог, так як позивачем не надано доказів розміру заборгованості. Також відповідач зазначив, що провів перемовини з банком, погасив заборгованість, що підтверджено довідками банку про відсутність у нього заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 3 листопада 2006 року між ПриватБанк в особі начальника Сквирського відділення Київського ГРУ «ПриватБанк» Іванець А.М. , правонаступником якого є АТ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № KISWGK00830531, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 3 листопада 2006р. по 3 листопада 2021р. включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 8 000 доларів США для придбання житла, а також у розмірі 1 350 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (с.с.8-9).

Пунктом 1.1. договору сторони погодили, що погашення заборгованості за договором буде здійснюватися шляхом щомісячного платежу, здійсненому у період з 10 по 16 число кожного місяця у розмірі 103,05 долара США.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 27 квітня 2018 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором у сумі 6 077,60 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 4 064,49 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 1 544,36 доларів США, заборгованості за комісією у сумі 368,18 доларів США та заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у сумі 100,57 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів виконання умов кредитного договору та надання позичальнику кредитних коштів, а наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом у підтвердження розміру заборгованості.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Отримавши копію позовної заяви з доданими матеріалами, відповідач відзив на позовну заяву суду першої інстанції не направив, а у заяві, поданій суду 9 січня 2019року, не зазначав, що не укладав з позивачем кредитний договір та не отримував кредитних

коштів. Згідно змісту заяви, відповідач не визнавав позов, так як позивач не надав доказів наявності заборгованості перед банком та не врахував вимоги ст. 258 ЦК України.

При цьому, у порушення вимог ст. 178 ЦПК України копія заяви не була направлена позивачу.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що позивач не виконав умови кредитного договору та не надав відповідачу грошові кошти, передбачені умовами кредитного договору.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Відповідач обмежився тільки запереченнями проти позовних вимог, проігнорувавши свій обов`язок довести належними та допустимими доказами свої заперечення, не надав квитанції про виконання ним умов договору по погашенню заборгованості або альтернативного розрахунку заборгованості.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 20 листопада 2015 року (справа № 376/2203/15-ц) був задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № KISWGK00830531 від 3 листопада 2006р. та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 5 423,78 доларів США. Даним рішенням встановлено факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачем грошових коштів та наявність заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте суд першої інстанції не з`ясував вказані обставини та прийшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.

Враховуючи викладене, рішення судом ухвалено з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк скористався своїм правом, передбаченим пунктом 2.3.3. кредитного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, вимагати дострокового повернення всієї кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом та інших обов`язкових платежів, звернувшись у 2015 році до суду із позовом про стягнення заборгованості.

З мотивувальної частини заочного рішення Сквирського районного суду Київської області від 20 листопада 2015 року (справа № 376/2203/15-ц) вбачається, що суд стягнув з відповідача всю суму кредиту у розмірі 5 423,78 доларів США, проценти, нараховані станом на 31 липня 2015 року, у сумі 197,87 доларів США, комісію та пеню у сумі 16 доларів США та 5,14 доларів США відповідно.

За таких обставин, позивач не мав правових підстав для пред`явлення позовних вимог про повторне стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, нарахованих до 31 липня 2015 року, комісії та пені за цей же період.

Згідно позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача проценти, нараховані станом на 27 квітня 2018 року, комісію та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за цей же період, тобто після судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12)

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. (постанова від 4 липня 2018 року, справа № 310/11534/13-ц).

Таким чином, банк у 2015 році скористався своїм правом на дострокове повернення кредитної заборгованості та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом, що підтверджено заочним рішенням суду Сквирського районного суду Київської області від 20 листопада 2015 року.

При цьому, умови кредитного договору, укладеного сторонами, не містять домовленості про порядок сплати процентів поза межами строку дії договору.

Враховуючи викладене, банк не мав правових підстав для нарахування процентів, комісії та пені за кредитним договором, строк дії якого закінчився, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції не повно з`ясовані фактичні обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, допущенні порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів скасовує рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 9 січня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк