Дата документу 25.06.2019 Справа № 321/1169/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №321/1169/17 Головуючий у 1 інстанції Машкіна Н.В.
Провадження № 22-ц/807/2064/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У вересні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що 15.10.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н., згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач не виконувала зобов`язання по договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 31.07.2017 року за кредитним договором виникла заборгованість в сумі: 85937 грн. 39 коп. яка складається з: 7766 грн. 59 коп. - заборгованість за кредитом; 70502 грн. 35 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3100 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи , відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. 00 коп. - штраф ( фіксована частина), 4068 грн. 45 коп. - штраф ( процентна складова).

Посилаючись на викладені обставини, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 15.10.2009 року у розмірі 85 937,39 грн.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до Правил користування платіжною карткою , які є складовою кредитного договору , картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Зазначений висновок суду є правильним і таким, що узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 15.06.2009 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 300 грн. на картковий рахунок шляхом оформлення на своє ім`я платіжної карти «Універсальна» № НОМЕР_2. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. З витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» вбачається встановлений обов`язковий щомісячний платіж у вигляді 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, пільговий період 30 днів за кожною тратою.

Згідно надано позивачем розрахунку, станом на 31.07.2017 року за кредитним договором виникла заборгованість в сумі: 85937 грн. 39 коп. яка складається з: 7766 грн. 59 коп. - заборгованість за кредитом; 70502 грн. 35 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3100 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи , відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. 00 коп. - штраф ( фіксована частина), 4068 грн. 45 коп. - штраф ( процентна складова).

Доказів належного повідомлення про підвищення відсоткової ставки з 30% до 34,80, 43,20% матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

За приписами ст.. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. За заявою від 04.11.2009 року у відповідній графі зазначена фіксована процентна ставка в розмірі 2,5% в день.

Боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресату під розписку.

Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки та їх вручення позичальнику.

Враховуючи однаковість підстав нарахування штрафу та пені і що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання банком положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України закредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК Українизобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 п. 1, ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1, ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року, яка за приписами ч. 6 ст. 13 закону України «Про судоустрій і статус суддів» повинна враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що виписок за картковими рахунками за картою № НОМЕР_2 остання операція була здійснена 25.06.2012 року, що підтверджує зазначений позивачем строк дії цієї картки до грудня 2012 року. При цьому, до 27.01.2015 року відповідач здійснювала операції за іншим рахунком № НОМЕР_1 , в тому числі і поповнення його готівкою в терміналі самообслуговування на суму 500 грн., що підтверджується відповідними виписками за цими рахунками.

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 була випущена платіжна карта № НОМЕР_1 , проте доказів того, що вона була перевипущена замість платіжної картки № НОМЕР_2 позивачем не надано.

Позивачем не доведено, що платіжна карта № НОМЕР_1 була саме кредитною, а не будь-якого іншого призначення, оскільки відповідач заперечувала, що дійсно зарплатну картку у Приватбанку у цей же період, якою користувалась, знімала готівку, тощо.

Скріншот перевипущеної кредитної картки банк не надав, довідка Банку про її перевипуск не містить дату видачі перевипущеної картки, її тип та докази її отримання позичальником.

Крім того, відповідач отримала картку 04.11.2009 року, а не 15.10.2009 року, як зазначено позивачем у позовній заяві. Кредитний ліміт був визначений у 300 грн., а не 8000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем докази, в тому числі і довідка про отримання відповідачем платіжної картки з перевипущеним строком дії, не можуть бути визнаними належними доказами, так як посвідчені неналежним чином та всупереч Правилам організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 р. № 1000/5, а саме: в наданих документах відсутня назва посади особи, яка посвідчила копії, немає дати засвідчення копії, не зазначено «Згідно з оригіналом».

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що банком здійснювалося автоматичне списання процентів за користування кредитом за прострочений кредит, нараховувалися штрафи, що не відноситься до операцій, які можна вважати такими, що здійснені самим відповідачем, тобто списання грошових коштів за кредитним договором було здійснено позивачем самовільно, без надання на те згоди відповідача.

Встановлено, що останній платіж за кредитом ОСОБА_1 здійснила 25.06.2012 року, більше кредитною карткою вона не користувалася, що підтверджується випискою з карткового рахунку. Новий договір з банком ОСОБА_1 не укладала та після закінчення строку дії картки нового кредиту банк відповідачу не надавав, гроші з картки вона не знімала і нею не користувалася, що підтверджується виписками з карткового рахунку.

Дій, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності після цієї дати відповідачем не було вчинено, таким чином, Банку починаючи саме з 25.06.2012 року було достовірно відомо про порушення відповідачем умов кредитного договору, а тому саме з цієї дати і розпочався перебіг строку позовної давності.

Проте, до суду Банк звернувся лише 11.09.2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

За змістом ч.5 ст.267 ЦК України - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи наведене, позивач повинний був довести суду поважність пропуску ним позовної давності на підставі належних та допустимих доказів.

Натомість позивачем не було надано заяви про поновлення строку про пропущення позовної давності.

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: