КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 756/10248/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Диба О.В.

02 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Мультимедійна платформа іномовлення України» про поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП «Мультимедійна платформа іномовлення України» та просив поновити його на посаді кореспондента спеціального І категорії відділу новин редакції інформаційного мовлення ДП «Мультимедійна платформа іномовлення України»; стягнути з відповідача тримісячний середній заробіток у розмірі 36 000 грн., доплату до середньомісячного заробітку за липень 2018 року у розмірі 5332,60 грн., доплату до оговореної під час прийняття на роботу заробітної плати в розмірі 68 000 грн., доплату за виконання роботи режисера монтажу з березня 2018 по червень 2018 року у розмірі 48 000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідачем не надано, а судом не витребувано відповідних документів, однак тягар доказування у даній справі має бути повністю покладений на роботодавця.

Зазначає, що звільнення не було добровільним, стосовно заробітної платні про ніяку премію не йшла мова. Звертає увагу на те, що вимушений був виконувати обов`язки режисера монтажу. Вказує на незаконність розрахунку при звільненні.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7860/2019
У відзиві на апеляційну скаргу представник ДП «Мультимедійна платформа іномовлення України» - Пічкур С.В. просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що під час прийому на роботу, позивача ознайомлено з Посадовою інструкцією, Правилами внутрішнього трудового розпорядку та умовами праці, що підтверджується його особистим підписом в заяві про прийом на роботу. Твердження про виконання додатково інших обов`язків не відповідають дійсності та з розміром заробітної плати ознайомлено особисто під підпис. Вказує, що звільнення позивача та виплата заробітної плати відбувалися в межах чинного законодавства України.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просили останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник ДП «Мультимедійна платформа іномовлення України» - Пічкур С.В. заперечував проти апеляційної скарги, просив останню залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суд не убачає підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки його звільнення відбулося з дотриманням норм чинного законодавства при якому з ним було проведено остаточний розрахунок відповідно до умов трудового договору укладеного з позивачем.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.03.2017 ОСОБА_1 звернувся до ДП «Мультимедійна платформа іномовлення України» із заявою про прийняття його на роботу на посаду кореспондента спеціального 1 категорії редакції інформаційного мовлення за основним місцем роботи та оплатою праці згідно зі штатним розписом (а. с. 37).

В той же день з позивачем був проведений інструктаж з охорони праці та протипожежної безпеки. Також його було ознайомлено з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, Посадовою інструкцією та умовами праці про що свідчить його особистий підпис (а. с. 37).

03.03.2017 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на підставі наказу №130-к/тр від 02.03.2017 на посаду кореспондента спеціального 1 категорії редакції інформаційного мовлення з окладом в розмірі 6800 грн., що підтверджується копією наказу (а. с. 40).

27.07.2018 позивач звернувся із заявою про звільнення його із роботи з 06.08.2018 за власним бажання, що підтверджується копією відповідної заяви (а. с. 38).

На підставі заяви позивача, ДП «Мультимедійна платформа іномовлення України» 06.08.2018 було видано наказ №236-к/тр про припинення трудового договору із позивачем за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 39).

З посадової інструкції кореспондента спеціального 1 категорії редакції інформаційного мовлення, затвердженої генеральним директором відповідача 30.12.2016 убачається, що позивач повинен сумлінно виконувати редакційне завдання, що передбачає роботу у редакції після повернення зі зйомки: сумлінна підготовка матеріалу для найближчого випуску новин, надання тексту матеріалу на перевірку керівникові, начитування тексту, виконання чорнового монтажу відзнятого відео; здійснення спільно з режисером монтажу монтування відео, якщо матеріали є складними чи терміновими; контроль за якістю готового матеріалу, який виходить в ефір; відстеження матеріалів в ефірі, за необхідності та/або за вказівкою керівника - внесення правок; архівування відео (п.4 ст. 3.4 посадової інструкції) (а. с. 32-36).

Позивач стверджує, що його ініціатива щодо розірвання трудового договору зумовлена невиконанням відповідачем законодавства про працю, що виразилося у неналежному нарахуванні заробітної плати, непрозорого застосування порядку преміювання та створення негативної атмосфери в колективі. Окрім того вказував на те, що він був вимушений виконувати роботу режисера - монтажу, за яку не отримував належної винагороди.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до вимог п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Зазначені норми права свідчать про те, що працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Встановлено, що 27.07.2018 позивач звернувся із заявою про звільнення його із роботи з 06.08.2018 за власним бажання, що підтверджується копією відповідної заяви (а. с. 38).

Матеріали справи свідчать про те, що на підставі заяви позивача, ДП «Мультимедійна платформа іномовлення України» 06.08.2018 було видано наказ №236-к/тр про припинення трудового договору із позивачем за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 39).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином подаючи відповідний позов позивач був повинен довести суду факт існування між ним та керівництвом трудового конфлікту, або обставини які примусили його написати заяву про звільнення з роботи за його бажанням.

Разом з тим, осатаній будь-яких доказів, на підтвердження вказаних обставин суду не надав, лише пояснив, що звертався до відповідача із заявою про звільнення, у зв`язку з невиконанням останнім законодавства про працю щодо неналежного нарахування заробітної плати, непрозорого застосування порядку преміювання та створення негативної атмосфери в колективі.

Висуваючи вимоги про стягнення недоотриманої заробітної плати пояснив, що протягом всього часу роботи фактично не цікавився структурою своєї заробітної плати, оскільки її розмір було встановлено за усною домовленістю між ним та керівництвом установи.

До часу його звільнення він фактично був задоволений сумою заробітної плати, яку йому виплачувалася.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні та строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів.

У випадку звільнення працівника з власної ініціативи (ст. 38 КЗпП України), працівник має право на виплату йому заробітної плати.

Встановлено, що Наказом по підприємству про прийняття позивача на роботу, його заробітна плата була визначена на рівні посадового окладу, розмір якого становив 6 800 грн. на місяць. Із введенням в дію штатного розпису на 2018 рік, розмір посадового окладу позивача був збільшений та встановлений на рівні 7 900 грн.

З наданих розрахункових листів ОСОБА_1 з березня 2017 по липень 2018 року (а. с. 194 -201) убачається, що позивач отримував різний розмір заробітної плати враховуючи кількість відпрацьованих днів, відрядження, перебування у відпустці. Також позивач піддавався преміюванню за високі досягнення в праці та за результатами основної діяльності за місяць.

Пунктом 2.1 Порядку преміювання працівників за виконання особливо важливих завдань (а. с. 64-65) визначено, що премії встановлюються у відсотках від посадового окладу працівника та визначається з урахуванням його особистого внеску у виконання особливо важливого завдання.

У зв`язку із неналежним виконанням позивачем покладених на нього обов`язків, уповноважені працівники відповідача 08.07.2018, 26.07.2018 та 28.07.2018 зверталися із відповідними доповідними записками на адресу заступника генерального директора (а. с. 82-84).

У зв`язку із виявленими недоліками в роботі позивача, з липня 2018 року до нього не застосовувалися заохочувальні виплати.

Порядком преміювання працівників за результатами основної діяльності визначена можливість нарахування вказаної премії, у разі якщо працівники не мали виробничих недоліків та дисциплінарних стягнень (а. с. 193).

Премія нараховується за підсумками роботи за місяць, враховуючи особистий вклад кожного працівника та нараховується за наявності та в межах фонду оплати праці.

Допитані в судовому засіданні при розгляді справи в суді першої інстанції свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 показали, що працювали у відповідача по трудовому договору, але у 2018 році припинили трудові відносини. Вказували на те, що кореспонденти виконували роботу по монтажу відзнятого ними матеріалу. Навантаження на працівників було неймовірне, інколи вимушені були працювати понаднормово. В колективі виникали робочі конфліктні ситуації, в тому числі і у позивача. Інформації про порядок оплати праці позивачу і про його домовленостей із адміністрацією, їм не відомо. Зазначили, що заробітна плата складалася із посадового окладу і премій, але їм не відомо про порядок преміювання працівників і нарахування заробітної плати.

ОСОБА_3 вказував на те, що у відділі де працював позивач, не було конкретного документу із визначеними його посадовими обов`язками. Усіма документами (колективним договором, посадовими інструкціями тощо) він ознайомився при звільненні. Також відмітив, що у позивача був конфлікт із роботодавцем.

Свідок ОСОБА_5 показала, що працювала на посаді старшого випускового редактора тижня з жовтня 2017 року. 31.08.2018 звільнилася. Зазначала, що позивач здійснював монтаж сюжетів сам, і від нього, окрім одного разу, не надходило нарікань з приводу вказаного обов`язку. Не змогла повідомити, чи виходили в ефір змонтовані позивачем сюжети, чи вони додатково монтувалися режисером монтажу. Вказувала на те, що в основному, претензій до роботи позивача не мала, але у зв`язку із неналежним виконанням позивачем редакційного завдання, змушена була написати доповідну записку на ім`я керівника щодо виявлених недоліків.

Свідок ОСОБА_6 показала, що працювала разом із позивачем до його звільнення. Зі сторони позивача, під час його роботи допускалися некоректні висловлювання відносно працівника, позивач допускав помилки під час підготовки репортажів. У зв`язку із виявленими недоліками, вимушена була написати доповідну записку на ім`я керівника. Нарікань на обсяг обов`язків, зі сторони позивача не було.

Свідок ОСОБА_7 показала, що працює старшим випусковим редактором тижня з березня 2018 року. Відомостей про те, що на позивача здійснювався будь - який тиск, в тому числі з метою примушування його написати заяву про звільнення не має. До позивача мала претензії робочого характеру в частині оперативного виконання поставлених завдань. Конфліктів з відповідачем не мала, про їх наявність не чула.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що спочатку працювала на посаді керівника редакції інноваційного мовлення, в подальшому була призначена на посаду шеф - редактора. Вказувала на те, що позивач при виконанні свої посадових обов`язків, допускав затримки передачі матеріалів до ефіру, матеріали, які виходили в ефір та готувалися позивачем, були виконані на невисокому професійному рівні. Зазначала, що з позивачем проводилися бесіди з приводу належного виконання покладених на нього посадових обов`язків. Виражених конфліктів в колективі не було. Всі працівники виконували обов`язки, згідно посадових інструкцій. Відмітила, що заробітна плата на підприємстві складається із посадового окладу та премій. Позивач також піддавався преміюванню. Наполягала на тому, що позивач самостійно прийняв рішення про звільнення за власним бажанням, на нього ніхто не тиснув та не змушував цього робити.

Таким чином при розгляді справи було встановлено, що структура заробітної плати позивача складалася з посадового окладу та премій, які нараховувалися за підсумками роботи.

Матеріали справи містять данні про те, що ОСОБА_1 при написанні заяви про звільнення не було зроблено відповідного застереження про його звільнення з підстав порушення відповідачем законодавства про працю.

Також не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що він написав заяву про звільнення під тиском чи у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу(ч. 2ст. 235 КЗпП).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Враховуючи вищевикладене та те, що звільнення позивача відбулось на законній підставі, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог правильними.

За наведеного, висновки суду першої інстанції прийняті з повним дослідженням обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги про те, що усі обставини, на яки послався позивач у своєму позові, повинен був доказувати та доводити в суді відповідач, колегія суддів вважає такими , що не ґрунтуються на вимогах закону у зв`язку з чим не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач особисто підтвердив факт того, що розмір його заробітної плати було узгоджено усною домовленістю між ним та керівництвом установи де він працював.

Встановлено, що жодного, належного та допустимого доказу на підтвердження звернень позивача до відповідача щодо структури його заробітної плати не надано, що на думку колегії суддів свідчить про особисту незацікавленість останнього з`ясовувати зазначене питання за весь чай його роботи у відповідача.

Також, матеріали справи не містять будь-яких доказів які б свідчили про існування конфлікту з приводу його роботи у відповідача (з приводу виконання ним роботи за сумісництвом або розміру його заробітної плати).

За наведених обставин, колегія суддів вважає, доводи викладені в позовній заяві є ні чим іншим, як особистим ставленням позивача щодо обставин його звільнення, які суд першої інстанції обґрунтовано відхилив.

За наведених обставин, на думку колегії суддів, безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на невірне встановлення судом першої інстанції обставин справи, в тому числі обставин прийняття позивача на роботу та визначення розміру його заробітної плати, оскільки в порушення вимог діючого законодавства на спростування доказів наданих відповідачем позивач не надав жодного доказу.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, в зв`язку з чим не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04.07.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова