Головуючий у 1-й інстанції Дочинець С.І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

27 червня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Мироненко І.П., Баркова В.М.,

секретар - Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення сум втраченого заробітку (регресу), індексацію та компенсацію за несвоєчасні визначення та виплату сум втраченого заробітку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 25 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про стягнення недорахованих сум втраченого заробітку (регресу), індексації та компенсації за несвоєчасні визначення та виплату сум втраченого заробітку.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 19 липня 1992 року, перебуваючи у трудових відносинах з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та виконуючі трудові обов`язки травмувався, у зв`язку з чим наказом по шахті №1135к від 27.10.1992 року позивачу було призначено відшкодування втраченого заробітку (регресу) відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості (далі - Угода) в розмірі 5% з розрахунку середньої заробітної плати по професії машиніста гірничих виймальних машин по шахті до 29.09.1993 року, а наказом №1763-к від 27.12.1993 року позивачеві призначено вищезазначену виплату починаючи з 29.09.1993 року і безстроково. Однак, при нарахуванні позивачеві сум щомісячних виплат втраченого заробітку відповідач не дотримувався вимог змін і доповнень до п. 12.27 Угоди та не виконав вимоги п. 3 постанови Кабінету Міністрів України №492 від 18.07.1994 року, згідно положенню якого були внесені зміни і доповнення до п. 9 постанови Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993 року, згідно з якими власнику підприємства заборонено зменшувати розмір визначеного втраченого заробітку (регресу) в разі зниження середньої заробітної плати на підприємстві. У зв`язку з чим у періоди: з січня 1994 року по листопад 1994 року; з січня 1995 року по березень 2001 року, відповідачем з урахуванням підвищення тарифних ставок, було недоплачено суми щомісячних виплат втраченого заробітку, загальна сума недоплати становить 3968,20 гривень. ОСОБА_1 зазначає, що відповідач виплачував йому втрачений заробіток з розрахунку середнього заробітку робітника по відповідній професії на шахті поточної виплати, який нараховувався з врахуванням фактичного підвищення тарифних ставок на шахті, тобто з додержанням вимог постанов Кабінету Міністрів України.

Позивач вважає, що відповідач ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» зобов`язаний виплатити йому недораховані суми розмірів щомісячних виплат втраченого заробітку - регресу за період з грудня 1993 року по березень 2001 року, компенсацією з індексацією за несвоєчасне їх визначення та виплату, а Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України зобов`язано перерахувати позивачеві щомісячні страхові суми (регрес) починаючи з 01.04.2001 року на теперішній час, виходячи з середнього заробітку позивача - 1361,60 гривень, який склався на 01.04.2001 року та виплачувати їх в новому розмірі, а також виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі всі недораховані суми з компенсацією і індексацією.

Позивач просить суд стягнути з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь недораховану суму втраченого заробітку (регресу) за період з 1994 року по 2001 рік в розмірі 3968,20 гривень, компенсацію за несвоєчасне визначення та виплату загальної суми недорахованого втраченого заробітку (регресу) за період з 1994 року по 1997 року на 01.03.2018 року в розмірі 16639,30 гривень, індексацію виплачених сум втраченого заробітку (регресу) в період з 1998 року по 2001 рік в розмірі 157,83 гривень, компенсацію за не проведену своєчасно індексацію виплачених сум втраченого заробітку (регресу) в розмірі 1098,24 гривень. А також, зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України здійснити перерахунок щомісячних страхових сум-регресу виплачених позивачу з 01.04.2001 року на теперішній час, виходячись з нового середнього заробітку - 1361,60 гривень з подальшим виплачуванням у новому розмірі, виплатити недораховані суми щомісячних страхових сум за весь час недоплачування та компенсацію за несвоєчасну виплату цих недорахованих сум з індексацією.

Позивач в судовому засіданні уточнив вимогу пункту першого позовних вимог та просив суд стягнути з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь недораховану суму втраченого заробітку (регресу) за період з 01.01.1994 року по 31.03.2001 рік в розмірі 3968,20 гривень. Окрім того, позивач у відповіді на відзиви зазначив, що відмовляється від вимог позову в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України індексації недорахованих сум. В іншій частині вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові та відповіді на відзив.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 25 березня 2019 року в задоволенні вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення недорахованих сум втраченого заробітку (регресу), пов`язаних з неправильно нарахованими розмірами щомісячних виплат втраченого заробітку у зв`язку із не виконанням вимог змін і доповнень до п. 12.27 Галузевої Угоди від 12.02.1992 року та до п. 9 постанови КМУ №472 від 23.06.1993 року, індексацію та компенсацію за несвоєчасні визначення та виплачування сум втраченого заробітку - відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення вимог.

Вказує в скарзі, що суд порушив норми процесуального права - не виконав процесуальні дії, необхідні для забезпечення правильного, своєчасного і об`єктивного розгляду справи, не перевірив докази по справі, одразу призначив справу до розгляду, тобто, позбавив позивача надати необхідні докази, оскільки не досліджував заперечення проти позову.

У зв`язку із такою формальною підготовкою до справи суд не пропонував позивачу надати необхідні докази, не задавав питання по справі позиву, усунувся від дослідження галузевої Угоди від 09.12.1993 року, не перевіряв доводи позивача.

Позивач має докази існування галузевої Угоди та доповнень і змін до неї, але суд їх не витребував.

Суд не намагався зрозуміти позовні вимоги, які мотивовані ні Порядком призначення розміру втраченого заробітку, а фактом їх неправильного нарахування.

Суд не прийняв до уваги, що не позивач повинен був би надати оригінал галузевої Угоди, а відповідач, якщо він не визнає позов.

Суд не врахував, що позивач не самостійно нараховував спірні суми, а користувався довідкою Шахти про нарахування та виплату регресу за період з вересня 1999 року по березень 2001 року.

Галузева Угода є загальновідомим галузевим нормативно-правовим актом, є доступною в інтернеті. Тому у суду були можливості встановити відповідність наданої позивачем копії доповнень і змін до Угоди. А якщо суд мав сумніви, то повинен був б витребувати докази у сторін.

Суд, на думку позивача, не встановив повно обставини справи, не з`ясував правові норми, що підлягають застосуванню.

Решта доводів апеляційної скарги є аналогічними позовним вимогам, на підставі яких позивач просить скасувати рішення, задовольнити його вимоги.

Відповідач ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» надав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду є правильним, і з підстав, наведених в апеляційній скарзі, скасуванню не підлягає. Крім того, вказує, що позивач до звернення до суду не звертався із заявою про поновлення своїх прав до відповідача.

У відповідності до положень статті 372 ч.2 ЦПК України апеляційний суд переглянув справу без участі позивача, який належно повідомлений про час та місце розгляду справи 06.06.2019 року - рекомендованим поштовим відправленням, про що свідчить поштове повідомлення, телефонограмою за №1397; і також повідомлявся про розгляд справи 27.06.2019 року - телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм за №1478.

Заслухавши доповідь судді, представників відповідача ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» Попову К.М., Охременко Л.О., представника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області - Некіпілова М.А., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з ДП «ДВЕК», працював у ВП «Шахта «Південнодонбаська № 3 ім. М.С. Сургая».

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 05.02.2016 року №54 ДП «ДВЕК» 28.07.2016 року було реорганізовано шляхом виділу з його складу ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая» та створено на його базі ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», яке є правонаступником прав і обов`язків ДП «ДВЕК», пов`язаних з діяльністю ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая».

Під час виконання трудових обов`язків машиніста гірничих виймальних машин підземного з позивачем двічі - 19 липня 1992 року та 06 березня 1999 року сталися нещасні випадки, про що були складені акти про нещасний випадок на виробництві (форма Н-1) від 20 липня 1992 року № 226 та від 09 березня 1999 року за № 21 (а.с. 15-18, 27-28).

Згідно з випискою із акту огляду ЛТЕК від 29 вересня 1992 року позивачу за травмою від 19 липня 1992 року вперше встановлено втрату професійної працездатності 5% на строк з 29 вересня 1992 року до 29 вересня 1993 року, а 15 грудня 1993 року ОСОБА_1 втрата професійної працездатності у 5% за цією травмою встановлена з 29 вересня 1993 року і безстроково, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №1503006 від 15 грудня 1993 (а.с. 19, 21-22).

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 27 жовтня 1992 року за № 1135-к позивачу було призначено відшкодування втраченого заробітку у зв`язку із ушкодженням здоров`я, що сталося 19 липня 1992 року, відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12 лютого 1992 року з розрахунку середньої заробітної плати машиніста гірничих виймальних машин, яка склалася в місяць, що передує тому, в якому проводиться виплата, з урахуванням втрати професійної працездатності 5%, починаючи з 29 вересня 1992 року по 29 вересня 1993 року (а.с. 20).

Наказом № 1763-к від 27 грудня 1993 року позивачу призначено виплати втраченого заробітку з розрахунку 5% втрати професійної працездатності відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості також виходячи з середньої заробітної плати машиніста гірничих виймальних машин за поточний період, починаючи з 29 вересня 1993 року і безстроково (а.с. 23).

Довідкою №1685 від 26.06.2017 року, виданою ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», помісячно визначено нарахований та виплачений регрес ОСОБА_1 за період з вересня 1992 року по березень 2001 року (а.с. 25).

Довідкою №7-187 від 21.10.2013 року, виданою ДП «ДВЕК», визначено коефіцієнти фактичного підвищення тарифної ставки машиніста гірничих виймальних машин VІ розряду ОСОБА_1 в період роботи останнього на шахті з 1991 року по 2000 рік (а.с. 26).

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 22 липня 1999 року №1195-к позивачу на підставі «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472, були призначені:

- щомісячні виплати втраченого заробітку у зв`язку з трудовим каліцтвом 06 березня 1999 року в розмір 21,67 гривень, виходячи з його середньомісячного заробітку 433,57 гривень (за три місяці, що передували цій травмі), починаючи з 08 липня 1999 року по 01 липня 2001 року;

- одноразова допомога з розрахунку середньомісячного заробітку 433,57 гривень за кожний процент втрати професійної працездатності з урахуванням вини потерпілого 50% в розмірі 1 083,92 гривень (а.с. 29).

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 20 грудня 1999 року № 1981-к було скасовано наказ № 1763-к від 27 грудня 1993 року, а позивачу продовжено виплату втраченого заробітку за трудовим каліцтвом 19 липня 1992 року з 29 вересня 1993 року безстроково в розмірі 30,10 грн., виходячи із середнього заробітку за професією машиніста гірничих виймальних машин по шахті за жовтень 1997 року, який складав 601,71 гривень (а.с. 30).

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 04 січня 2002 року № 18-к позивачу здійснено перерахунок та виплату сум втраченого заробітку за травмами, що сталися 19 липня 1992 року та 06 березня 1999 року, за сукупним процентом втрати професійної працездатності 10% за період з 08 липня 1999 року по 01 січня 2001 року, виходячи з розміру щомісячного втраченого заробітку 60,17 грн. (601,71 х 10%), з 01 січня 2001 року по 01 серпня 2001 року - з розміру щомісячного втраченого заробітку 82,25 грн. (822,54 х 10%) з зарахуванням раніше виплачених сум втраченого заробітку (а.с. 31).

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 28 березня 2013 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ВП «Шахта «Південно донбаська № 3» ім. М.С. Сургая ДП «ДВЕК», ВВД ФССНВВ в м. Вугледар Донецької області, про зобов`язання надання довідки-розрахунку сум відшкодування шкоди відділенню виконавчої дирекції Фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Вугледар Донецької області; стягнення невиплаченої суми одноразової допомоги по травмі 1992 року в сумі 43131,56 грн. та трьох відсотків річних в сумі 9381,15 грн.; стягнення різниці між фактично нарахованої та дійсної суми втраченого заробітку в сумі - 2501,64 грн. і компенсації в сумі 8789,14 грн.; компенсації за несвоєчасну виплату одноразової допомоги по травмі 1999 року в сумі 944,37 грн.; стягнення різниці між фактично нарахованою та дійсною сумою одноразової допомоги по травмі 1999 року в сумі 1568,82грн. і компенсації в сумі 4772,43 грн.; стягнення в порядку відшкодування шкоди, спричиненої здоров`ю, суми моральної шкоди в розмірі 18 500 грн.; зобов`язання ВВД ФССНВВ здійснити перерахунок щомісячних страхових сум, за період з 01.04.2001 року по теперішній час, виходячи із середнього заробітку 1102,53 грн., та компенсації з урахуванням індексації за несвоєчасну виплату. Стягнуто з ВП «Шахта «Південнодонбаська № 3» ім. М.С. Сургая ДП «ДВЕК» на користь позивача суму 1873,47 гривень в рахунок відшкодування компенсації за несвоєчасно проіндексований втрачений заробіток, за період з жовтня 1996 року по березень 2001 року, а також 944,37 гривень в рахунок відшкодування компенсації за несвоєчасну виплату одноразової допомоги. В задоволені інших позовних вимог відмовлено (а.с. 101-105).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2013 року скасовано рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 28 березня 2013 року та додаткове рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 07 червня 2013 року та ухвалено нове рішення.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ДП «ДВЕК»:

- про зобов`язання надати до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вугледарі Донецької області довідку-розрахунок сум відшкодування шкоди, виходячи з його середнього заробітку 1 102,53 грн.;

- про стягнення одноразової допомоги у зв`язку з трудовим каліцтвом 19 липня 1992 року в розмірі 43 131,56 грн. з урахуванням трьох процентів річних в сумі 9 381,15 грн.;

- про стягнення недоплаченого втраченого заробітку за період з 29 вересня 1992 року по 01 квітня 2001 року в сумі 2 501,64 грн. та компенсації у зв`язку із порушенням строків його виплати у сумі 8 789,14 грн.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вугледарі Донецької області про перерахунок щомісячних страхових виплат за період з 01 квітня 2001 року, виходячи із його середнього заробітку 1 102,53 грн. з урахуванням компенсації у зв`язку із порушенням строків їх виплати та індексації (а.с. 60-84).

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2013 року, звертаючись 05 жовтня 1992 року з заявою до директора шахти «Південнодонбаська № 3» про призначення відшкодування втраченого заробітку у зв`язку із каліцтвом 19 липня 1992 року, ОСОБА_1 не зазначав, як саме йому слід обчислити середньомісячний заробіток: за п.12.27 Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12 лютого 1992 року, або відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 26.05.1992 року №276, а тому відповідач - ДП «ДВЕК» обрав найбільш вигідний для позивача на той час спосіб нарахування розміру відшкодування втраченого заробітку - відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам, виходячи з середнього заробітку по його професії на підприємстві, який склався на час виплати.

При зверненні до суду з даним позовом суду позивачем була надана копія Доповнення та зміни до Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12.02.1992 року з доповненнями та змінами від 10.09.1992 року та 22.10.1993 року, п. 12.27 вищезазначеної угоди визначено як: Для нарахування розмірів відшкодування потерпілому втраченого заробітку/або його частини/, а також виплат, визначених в пунктах 12.17., 12.19. та 12. 20. цієї Угоди приймається середній заробіток за відповідною професією/посадою/ з урахуванням присвоєного розряду на підприємстві постраждалого, який склався на момент здійснення виплати, якщо розмір середньомісячного заробітку буде не менше визначеного за Правилами відшкодування збитку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472. За бажанням постраждалого середньомісячний заробіток для розрахунку розміру відшкодування збитку може братись за 12 або 3 останні календарні місяці роботи, які передували ушкодженню здоров`я з відповідним коригуванням у разі підвищення за цей період мінімального розміру заробітної плати в порядку, визначеному законодавством, а також підвищення тарифних ставок/окладів/ робітників госпрозрахункових підприємств або заробітної плати у відповідності до колективних договорів.

У разі зниження заробітної плати на підприємстві розмір відшкодування збитку/ втраченого заробітку/, коригуванню у бік зменшення не підлягає (а.с. 34).

Судом встановлено, що на теперішній час Угода по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12 лютого 1992 року втратила чинність у зв`язку із підписанням 03 липня 2001 року Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості.

Належним чином посвідчений текст Угоди по тарифам в редакції, яка діяла станом саме на 19 липня 1992 року та станом на 29 вересня 1992 року (встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності) позивачем суду не надано. Суд вважав, що перевірити відповідність наданої копії оригіналу документу неможливо, крім того, надана копія не відображає повний тест документу.

Аналогічний висновок міститься у рішенні Апеляційного суду Донецької області по справі №2-367/11 від 22 серпня 2013 року щодо оцінки наданої позивачем в якості доказу копії Угода по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12 лютого 1992 року.

До апеляційної скарги на рішення суду позивач долучив номер газети «Стахановець» за 21-25 квітня 1992 року, який не містить повний текст Угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12.02.1992 року, у зв`язку із чим неможливо встановити однозначно, що даний фрагмент є текстом Угоди.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що судом відмовлено в позовних вимогах позивача з причин ненадання ним належних доказів, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи колегією суддів.

Так, суд встановив, що заявляючи вимогу про стягнення з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» суму втраченого заробітку за період з 01.01.1994 року по 31.03.2001 року, позивач послався на положення абз. 3 п. 9 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», однак зазначений п. 9 було доповнено абзацом третім лише 18 липня 1994 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України №492 від 18 липня 1994 року «Про внесення змін і доповнень до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків».

Суд у відповідності до положень процесуального закону виходив з того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (стс.ст.12,81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням встановлених обставин, враховуючи, що нарахування розміру відшкодування втраченого заробітку позивачеві здійснювався саме відповідно до п. 12.27 Угоди по тарифам, на який посилається останній як на підставу стягнення на його користь недорахованої суми втраченого заробітку, однак встановити та перевірити оригінал тексту Угоди по тарифам від 12 лютого 1992 року з наданих до суду документів та доказів, а також з інших джерел інформації виявилось неможливим, суд вказував, що позбавлений можливості визначити обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» суму втраченого заробітку за період з 01.01.1994 року по 31.03.2001 року, та правильність наданого позивачем розрахунку недорахованої суми втраченого заробітку, а тому приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні вимог позову в цій частині.

У зв`язку із тим, що судом відмовлено у вимогах про стягнення з підприємства суми втраченого заробітку за період з 01.01.1994 року по 31.03.2001 року в розмірі 3968,2 грн, то відповідно судом правильно відмовлено в задоволенні інших похідних вимог: про стягнення компенсації за несвоєчасне визначення та виплату недорахованих сум втраченого заробітку за період з1994 по 1997 роки; компенсації за несвоєчасну виплату ненарахованих сум втраченого заробітку за період з 1998 по 2011 роки; індексації виплачених сум втраченого заробітку за період 1998-2001 роки; компенсації за непроведену своєчасно індексацію виплачених сум втраченого заробітку.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2013 року встановлено, що діючими на час виникнення спірних правовідносин правовими нормами не було передбачено компенсації саме «за несвоєчасно проіндексований дохід».

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 року та «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427, була передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати (іншого доходу) у зв`язку з порушенням термінів її виплати. При цьому компенсації підлягали лише доходи, нараховані працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року. Тобто, до 01.01.1998 року були відсутні правові норми, регламентуючі здійснення компенсації працівникам втрати частини заробітної плати (іншого доходу) у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а тому вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації за період з 1994 року по 1997 рік є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області здійснити перерахунок щомісячних страхових сум - регресу, виплачених позивачеві з 01.04.2001 року, виходячи з середнього заробітку 1361,60 гривень, з виплатою недорахованих сум щомісячних страхових сум за весь час недоплати та компенсації за несвоєчасну виплату цих недорахованих сум, суд виходив з наступного.

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 20 грудня 1999 року № 1981-к було скасовано наказ № 1763-к від 27 грудня 1993 року та позивачу продовжено виплату сум втраченого заробітку за трудовим каліцтвом 19 липня 1992 року з 29 вересня 1993 року безстроково в розмірі 30,10 гривень, виходячи із середнього заробітку по професії машиніста гірничих виймальних машин по шахті за жовтень 1997 року, який складав 601,71 гривень (а.с. 30).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2013 року встановлено, підтверджується доказами наданими до суду, та у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в межах даної цивільної справи, що у зв`язку із підвищенням з 01 січня 2001 року тарифних ставок на коефіцієнт 1,367 позивачу наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 09 липня 2001 року № 1223-к було здійснено з 01 січня 2001 року перерахунок втраченого заробітку у зв`язку з трудовим каліцтвом 19 липня 1992 року, виходячи із підвищеного на коефіцієнт 1,367 середнього заробітку, який був визначений станом на жовтень 1997 року в розмірі 601,71 гривень та з 01 січня 2001 року склав 822,54 грн. (601,71 х 1,367) та відповідно до п. 28 Правил відшкодування шкоди від 23.06.1993 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.1997 року №1100) не перевищував середній заробіток за професією потерпілого - машиніста гірничих виймальних машин по шахті за січень 2001 року, який згідно наказу складав 906,02 грн. Позивачу було призначено до виплати з 01 січня 2001 року безстроково втрачений заробіток в розмірі 41,13 грн. (822,54 х 5%) (а.с. 60-84).

Відповідно до п. 25 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячний заробіток, за бажанням потерпілого обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я. Розмір відшкодування шкоди в цьому разі визначається ступенем (у відсотках) втрати професійної працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження здоров`я.

Наказом по шахті «Південнодонбаська № 3» від 22 липня 1999 року № 1195-к позивачу на підставі Правил відшкодування шкоди від 23.06.1993 року були призначені щомісячні виплати втраченого заробітку у зв`язку з трудовим каліцтвом 06 березня 1999 року в розмір 21,67 грн., виходячи з його середньомісячного заробітку 433,57 грн. за три місяці, що передували травмі 06 березня 1999 року, починаючи з 08 липня 1999 року по 01 липня 2001 року (а.с. 29). Проте наказом по шахті від 04 січня 2002 року № 18-к позивачу здійснено перерахунок втраченого заробітку за травмами 19 липня 1992 та 06 березня 1999 року за сукупним процентом втрати професійної працездатності 10% за період з 08 липня 1999 року по 01 січня 2001 року, виходячи з розміру середнього заробітку за першою травмою від 19 липня 1992 року - 601,71 грн., а з 01 січня 2001 року по 01 серпня 2001 року - з розміру середнього заробітку за першою травмою від 19 липня 1992 року - 822,54 грн. з урахуванням раніше виплачених за ці періоди сум (а.с. 31).

Станом на час передачі 03 серпня 2001 року до відділення Фонду справи про відшкодування ОСОБА_1 шкоди у зв`язку із ушкодженням здоров`я його втрачений заробіток складав 822,54 гривень, з якого позивачу відділенням Фонду в наступному і здійснювалися страхові виплати.

Тобто, Фонд самостійно не розраховував розмір втраченого позивачем заробітку.

Рішенням апеляційної інстанції в межах цивільної справи №2-367/11 від 22 серпня 2013 року за позовом ОСОБА_1 з аналогічною вимогою про зобов`язання відділення Фонду здійснити перерахунок щомісячних страхових виплат за період з 01 квітня 2001 року, в якому позивач визначав свій середній заробіток у розмірі 1102,53 гривень (а.с. 60-84) встановлено, що його середньомісячний заробіток з 01 січня 2001 року складав 822,54 грн.. Рішення суду набрало законної сили, встановлені обставини доказуванню не підлягають.

З огляду на викладене, суд прийшов до цілком правильного висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визначення розміру його середньомісячного заробітку в сумі 1361,60 гривень і у зв`язку із цим зобов`язання відділення Фонду здійснити перерахунок щомісячних страхових виплат за період з 01 квітня 2001 року на теперішній час, виходячи із його середнього заробітку 1361,60 гривень з подальшою виплатою у новому розмірі, та виплатити недораховані суми щомісячних страхових сум за весь час недоплачування та компенсацію за несвоєчасну виплату цих недорахованих сум - є недоведеними, оскільки не відповідають обставинам справи, тому не підлягають задоволенню.

Всі твердження позивача в обгрунтування його вимог в апеляційній скарзі були предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням, яке є мотивованим, оскільки судом всебічно перевірені обставини справи, вирішено спір у відповідності до норм матеріального права, що підлягає застосуванню до даних правовідносин; в рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правових наслідків є правильним, доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, вбачається, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 липня 2019 року.

Судді : Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко

В.М. Барков