ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 14 » червня 2019 року

м. Харків

справа № 645/1845/17

провадження № 22ц/818/1384/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

інші учасники справи:

третя особа - орган опіки та піклування Київського району Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, ухвалене 05 грудня 2018 року о 12 годині 43 хвилини у складі судді Горпинич О.В. (повний текст рішення складений 10 грудня 2018 року),

у с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах недієздатної ОСОБА_4 , звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_4 - 52 036 грн. 69 коп. та на свою користь - 7591 грн. 10 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 06.06.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, згідно якого квартира ОСОБА_4 , розташована за адресою: АДРЕСА_1 , переходить у власність ОСОБА_5 Остання , у свою чергу, зобов`язалася утримувати ОСОБА_4 В цей же день між ними та ОСОБА_2 укладено договір про зміну набувача в договорі довічного утримання, який посвідчений 06.06.2012 року державним нотаріусом 6 Харківської державної нотаріальної контори (надалі 6 ХДНК). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.08.2015 ОСОБА_4 визнано недієздатною. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.11.2015 встановлено, що з серпня 2012 року по січень 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, тобто до дня оформлення останньої на стаціонарне лікування до психіатричної лікарні № 3 м. Харкова. Крім того, рішенням суду встановлено факт перебування ОСОБА_4 на грошовому утриманні у Вепрецьких з вересня 2014 року. 17.02.2016 рішенням Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 було призначено опікуном ОСОБА_4 04.07.2016 рішенням Київського районного суду м. Харкова договір про зміну набувача розірвано - за невиконання набувачем своїх обов`язків, передбачених договором. Згідно договору довічного утримання ОСОБА_2 повинен був сплачувати з 06.12.2012 року комунальні послуги щомісячно у розмірі 600 грн. шляхом поштових переказів, оплачувати лікування ОСОБА_4 . Жодних виплат з боку відповідача не було, що підтверджується довідкою дирекції поштамп-центру поштового зв`язку № 1 за №0907-933 від 03.06.2015. Термін невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань по договору довічного утримання перед ОСОБА_4 тривав з серпня 2014 року по липень 2016 року. Через недбале ставлення з боку відповідача щодо виконання покладених на нього договором обов`язків на оплату комунальних послуг та на усі особисті потреби, ОСОБА_4 була вимушена витрачати власні кошти на свої потреби. Тобто в період з серпня 2014 року по липень 2016 року ОСОБА_4 було нараховано загальну суму пенсії 31 767 грн. 25 коп., знято з рахунку 35 986 грн. 73 коп. Крім того, ОСОБА_4 отримала одноразове грошове утримання від ОСОБА_2 у розмірі 50 000 грн., яке не входило в склад щомісячних платежів та було окремим видом забезпечення, 40 000 грн. з яких ОСОБА_4 поклала на банківську картку. Через погіршення стану здоров`я збільшилися витрати і ОСОБА_4 довелося 16.01.2014 року зняти з рахунку всі кошти, частина з яких була витрачена на покриття цих витрат, а інша частина - на покриття витрат, які повинен був сплачувати відповідач. Всі кошти отримані від ОСОБА_2 ОСОБА_4 була вимушена витрачати на харчування, одяг, комунальні платежі та ліки. В інтересах недієздатної ОСОБА_4 позивачка витрачала особисті кошти на оплату комунальних послуг та лікування, оскільки забезпечення умов нормальної життєдіяльності та підтримання стану здоров`я підопічного є основним обов`язком опікуна. Станом на дату укладення договору довічного утримання у ОСОБА_4 була заборгованість за комунальні послуги у сумі 196,13 грн., що підтверджується виписками з комунальних підприємств. Крім того, за період з серпня 2014 року по липень 2016 року комунальними службами позивачу нарахована заборгованість: КП «Комплекс по вивозу побутових відходів» - 239,05 грн., КП «Харківводоканал» - 2259,17 грн., КП «Жилкомсервіс» - 278,24 грн., КП «Харківські теплові мережі» - 8978,57 грн., ТОВ «Харківгаззбут» - 1095,54 грн., АК «Харківобленерго» - 909,73 грн. Всього за період з серпня 2014 року по липень 2016 року ОСОБА_4 нараховано та сплачено у якості комунальних платежів 15 658 грн. 30 коп. За вирахуванням попередньої заборгованості у 196 грн. 13 коп. сума комунальних платежів склала 15 462 грн. 17 коп. Сплата комунальних платежів опікуном підтверджується квитанціями. Факт перебування ОСОБА_4 на утриманні Вепрецьких підтверджується рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.11.2015. Заборгованість відповідача за вищевказаний дворічний період, що виникла з причин несплати щомісячних платежів у сумі 600 грн. на харчування та одяг, що передбачені договором довічного утримання, склала 14 400 грн. Згідно умов договору довічного утримання дані кошти повинні були забезпечувати побутові потреби ОСОБА_4 , а саме: харчування, одяг тощо, а також створювати для неї умови для нормальної життєдіяльності. За період коли ОСОБА_4 постійно знаходилася на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні № 3 м. Харкова та проходила курс лікування від психічних захворювань, опікуном ОСОБА_1 цілком в інтересах ОСОБА_4 було придбано ліки та товари медичного призначення на загальну суму 29765, 62 грн. Тобто загальна сума невиплат за комунальні, медичні та інші витрати, понесені ОСОБА_4 та позивачкою, становить: - комунальні послуги 15462,17 грн., щомісячні платежі на одяг та харчування - 14400 грн., витрати на лікування 29765,62 грн.. Загальна сума витрат, що підлягає відшкодуванню склала 59627,79 грн. З цієї суми ОСОБА_4 повинна бути відшкодована сума у розмірі 52036,69 грн. Що стосується решти збитків у сумі 7591,10 грн., то вони підлягають відшкодуванню опікуну ОСОБА_1 . Сума у розмірі 52036,69 грн. повинна бути відшкодована ОСОБА_4 за період з серпня 2016 року по 11 квітня 2016 року, оскільки збитки на таку суму покривалися за власні кошти ОСОБА_4 ; сума у розмірі 7591,10 грн. підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 з 11.04.2016 року по 15.07.2016 року та складається з 1800 грн. щомісячні виплати; 4705,96 грн. витрати на ліки; 1085,14 грн. сплата заборгованості за комунальні послуги. Ця частина підлягає відшкодуванню позивачці, оскільки вона будучи опікуном ОСОБА_4 діяла від її імені та в її інтересах. Невиконання ОСОБА_2 своїх обов`язків спричинило збитки опікуну ОСОБА_4

27.10.2017 по справі було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 52 036 грн. 69 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, на користь ОСОБА_1 5791 грн. 10 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.04.2018 поновлено ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та ухвалою того ж суду від 24.05.2018 задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення від 27.10.2017 було скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

12.07.2018 ОСОБА_2 подав заяву про поворот виконання судового рішення, яким просив допустити поворот виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.10.2017.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено в повному обсязі. Заяву ОСОБА_2 про поворот виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року задоволено. Допущено поворот виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року по справі № 645/1845/17. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 52036 грн. 69 коп., стягнуті на підставі заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року по справі № 645/1845/17. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5791 грн. 10 коп., що були стягнуті на підставі заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року по справі № 645/1845/17.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до ч. 1 ст. 756 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), на підставі якої Київським районним судом м. Харкова розірвано договір довічного утримання, у разі розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У випадку розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач вправі вимагати відшкодування збитків виключно у спосіб визнання права власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

В поданій у січні 2019 року апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про поворот виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.10.2017 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.10.2017 не повинно було переглядатись, оскільки відповідач особисто знехтував наданими йому правами щодо отримання інформації про дату, час та місце розгляду справи. Також зазначив, що відповідно до ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання. Повернення справи на новий розгляд та перегляд заочного рішення у справі є двома зовсім різними процесуальними поняттями, адже повернення справи на новий розгляд можливе лише судом вищої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу від 18.03.2019 року ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.12.2018 залишити без змін. Посилається на те, що скасовуючи заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.10.2017 суд діяв правомірно і в межах повноважень, встановлених цивільним процесуальним законодавством. При першому заочному розгляді справи ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи та надав суду докази, що мали значення для правильного вирішення справи. Вищезазначене заочне рішення було ним виконане в повному обсязі. За змістом ст. 444 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він відмовляє в позові повністю.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу від 30.03.2019 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу задовольнити, відзив на апеляційну скаргу не долучати до матеріалів справи. Зазначив, що підставою подачі позовної заяви є шкода, завдана внаслідок тривалого порушення прав сторони позивача, для відновлення яких були понесені витрати, що підтверджені належними доказами.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що необхідно апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, 06.06.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання (надалі Договір 1) , відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 зобов`язалася забезпечити її утриманням довічно, а саме: забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створювати умови для нормальної життєдіяльності (т.1 а.с. 13 - 16)

Згідно пунктів 7,8 Договору 1 сторони домовилися, що утримання, у тому числі забезпечення харчування, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. Крім того, набувач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. До оплачуваних щомісячних витрат на комунальні послуги належать: послуги ЖЕК по утриманню будинку, плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання та електроенергія, абонентська плата за телефон, за послуги соціального пакету кабельного телебачення та оплата домофону. Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувачу для їх оплати останнім. У випадку отримання відповідних коштів відчужувач несе відповідальність за сплату вказаних вище комунальних послуг у розмірі отриманих ними коштів. Грошове утримання буде щомісячно виплачуватися, починаючи з моменту укладання цього договору до 10 числа поточного місяця поштовим переказом за адресою: квартира АДРЕСА_2 .

Згідно договору про зміну набувача в договорі довічного утримання та внесення змін та доповнення до нього від 12.06.2012 року (надалі Договір 2) ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 домовилися внести зміни та доповнення до Договору довічного утримання, посвідченого 06.06.2012 року, та викласти їх в наступній редакції: ОСОБА_4 передає у власність, а ОСОБА_2 отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_2 зобов`язується забезпечувати ОСОБА_4 . утриманням довічно на умовах цього Договору. ОСОБА_2 зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_4 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, і має еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600 грн., які будуть надаватися відчужувачу щомісячно. Крім того, набувач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, ким вони укладені. До оплачуваних комунальних послуг належать експлуатаційні послуги, плата за користування природним газом, теплопостачанням, плата за телефон, послуги соціального пакету кабельного телебачення та оплата послуг омофону (т.1 а.с. 17 - 18).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.08.2015 ОСОБА_4 визнано недієздатною, встановлено над нею опіку та до призначення опікуна виконання обов`язків опікуна покладено на Комунальний заклад охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» (т.1 а.с. 19).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2016 опікуном над недієздатною ОСОБА_4 призначено ОСОБА_1 (т.1 а.с. 25 - 26).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.07.2016 розірвано Договір 1 та Договір 2, визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 27 - 28).

27.10.2017 року у цивільній справі № 645/1845/17 було ухвалено заочне рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 у якості відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_4 52036 грн. 69 коп. та на користь ОСОБА_1 - 5791 грн. 10 коп. ( т. 1 а.с. 169 - 173).

Згідно даних постанови приватного виконавця Родіна Г.В. про закінчення виконавчого провадження № 55586166 від 06.03.2018 вищезазначене рішення суду виконане боржником в повному обсязі (т.1 а.с. 187 - 188).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.04.2018 ОСОБА_2 поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення (т.1 а.с. 203 - 204) та ухвалою того ж суду від 24.05.2018 заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (т.1 а.с. 222- 223).

12.07.2018 ОСОБА_2 подав заяву про поворот виконання судового рішення, яким просив допустити поворот виконання заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.10.2017 ( т.1 а.с. 228 - 229).

Ухвалюючи рішення, що оскаржується, суд правильно керувався положеннями ст.ст. 755,756, 651 - 653 ЦК України та обґрунтовано виходив з того, що у випадку розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Висновок суду про те, що сторони у справі не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за Договором 1, 2 до моменту його розірвання є законним та обґрунтованим.

За змістом ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно,яке було ним передане,і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню (ст. 756 ЦК України).

Тобто правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення відчужувачу права власності на майно, яке було ним передано.

Зазначена правова норма не передбачає можливості для відчужувача вимагати стягнення належних за договором довічного утримання, але не сплачених набувачем грошових коштів.

Суд правильно встановив характер спірних правовідносин, що виникли між сторонам з приводу неналежного виконання умов договору довічного утримання, та застосував норму матеріального права, що підлягала застосуванню.

Судова колегія вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був застосувати до спірних правовідносин положення ст. 22 ЦК України, що встановлює право особи на відшкодування збитків - витрат, яких зазнали позивачі у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрат, які вони зробила або мусять зробити для відновлення свого порушеного права.

Спеціальною нормою, що регулює правовідносини, що виникають з договору довічного утримання, передбачено, що у разі порушення права відчуджувача за цим договором на отримання належного за цим договором він вправі вимагати відновлення свого порушеного права у спосіб визнання за ним права власності на майно, яке було ним передане та повернення цього майна в натурі.

Посилання позивачів на недбале виконання відповідачем умов договору довічного утримання, що змусило їх витрачати власні кошти на оплату комунальних послуг та лікування, стало підставою для розірвання договору довічного утримання і повернення ОСОБА_4 . квартири.

В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що в результаті невиконання відповідачем умов Договорів 1, 2 та в результаті розірвання цих договорів вони зазнали збитків у розумінні ст.22 ЦК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 756 ЦК України встановлено право відчуджувача в односторонньому порядку відмовитися від договору довічного утримання, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем обов`язків за договором.

Одностороння відмова від зобов`язання не звільніє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки, що полягають у втратах, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходах, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доводиться кредитором (ст.ст. 22, 623 ЦК України).

Наведені позивачем в обґрунтування позову витрати на утримання квартири та лікування не є збитками в розумінні вимог ст. 22 ЦПК України.

Крім цього, відповідно до п. 9 умов Договору 1, 2 до підписання договору набувач передав відчуджувачу одноразове грошове утримання у розмірі 52 500 грн., що не підлягає поверненню на користь ОСОБА_2 відповідно до положень ст. 756 ЦК України.

Судова колегія також не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права при задоволені заяви ОСОБА_2 про поворот виконання заочного рішення.

За змістом положень ст. 444 ЦПК України можливість застосування інституту повороту виконання пов`язане із наявністю або відсутністю ряду юридичних фактів: скасування раніше ухваленого і виконаного рішення, яке набрало законної сили; набранням новим судовим рішенням законної сили (рішенням про повну або часткову відмову у задоволенні позову, ухвалою про залишення позову без розгляду або закриття провадження у справі); вказівка на поворот виконання у новому судовому рішенні. Тобто замість скасованого рішення приймається нове, яке за своїм змістом протилежне первісному, у зв`язку з чим боржник має право вимагати відновлення первісного положення і повернення йому того, що було передано стягувачеві.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Як наголошено в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За змістом наведених норм поворот виконання скасованого рішення суду допускається у разі його фактичного виконання і ухвалення судом нового рішення у справі, чи у разі закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду.

Застосовуючи поворот виконання рішення суду, суд повинен зобов`язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнуте з нього за скасованим рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 287 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 2 ст. 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового судового розгляду він відмовляє у позові повністю.

З матеріалів справи вбачається, що заочне рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , 52036 грн. 69 коп. та на користь ОСОБА_1 5791 грн. 10 коп. (т. 1 а.с. 169 - 173) виконане боржником в повному обсязі (т.1 а.с. 187 - 188).

24.05.2018 ухвалою суду задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. При повторному розгляді справи у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Тому судом першої інстанції при задоволені заяви ОСОБА_2 про поворот виконання заочного рішення дотримані вимоги цивільно-процесуального законодавства. Доводи апеляційної скарги в цій частині не є обґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі повно та об`єктивно досліджених обставин справи, з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 червня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний