Справа № 461/8371/17 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/225/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта Столяренко В.О., представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2018 року, ухвалене у складі головуючого судді - Лялюка Є.Д., у якому ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2018 року виправлено описку, у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_6 , з участю третьої особи Галицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання торгів з реалізації арештованого майна (протокол проведення електронних торгів № 135896 від 21.12.2015 року, Акт державного виконавця про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна від 06.01.2016 року) недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_6 , третя особа Галицька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, у якому просили визнати недійсними електронні торги з реалізації арештованого майна, на яких гараж №III, загальною площею 16, 1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740 було продано ОСОБА_6 (протокол проведення електронних торгів №135896 від 21.12.2015 року, Акт державного виконавця про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна від 06.01.2016 року), витребувати від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках гараж № III, загальною площею 16 , 1 кв.м. , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740. В обґрунтування позову покликалися на те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2016 року у справі № 813/2051/16, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.08.2017 року, визнано протиправними дії Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції при реалізації гаража № III, загальною площею 16, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740 на електронних торгах 21.12.2015 року. Протиправність таких дій, зокрема, полягала у продажу спірного гаража шляхом його реалізації на електронних торгах без врахування прав інших осіб на це майно, тобто з порушенням закону, всупереч актам законодавства, які захищають право власності. Таке твердження позивачі обгрунтовували тим, що спірний гараж завжди був спільною сумісною власністю ОСОБА_4 з ОСОБА_7 як такий, що придбаний під час їх перебування у шлюбі і проданою на торгах могла бути лише частка, належна чоловікові, за умови її виділення.

Крім того, позивачі наголошують, що вони є спадкоємцями за законом ОСОБА_7 , який помер до проведення оскаржуваних електронних торгів і, з врахуванням відмови ОСОБА_4 від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_5 , кожен з них набув право власності на 1/2 частину спірного гаража, які просили витребувати від ОСОБА_6 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого майна, на яких гараж № III , загальною площею 16, 1 кв.м ., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740 і який було продано ОСОБА_6 (протокол проведення електронних торгів №135896 від 21.12.2015 року, Акт державного виконавця про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна від 06.01.2016 року).

Витребувано від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках гараж № III, загальною площею 16 , 1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2018 року оскаржив ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що позивачі не надали жодних належних та допустимих доказів порушення правил проведення торгів, визначених «Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» (чинним на момент проведення електронних торгів, станом на 21.12.2015 року).

Звертає увагу на те, що сам факт перебування ОСОБА_4 та боржника по виконавчому провадженні ОСОБА_7 у шлюбі не встановлював наявності права спільної сумісної власності на гараж, який був проданий на електронних торгах ОСОБА_6 , а отже ОСОБА_4 є неналежним позивачем та не може бути суб`єктом оскарження електронних торгів.

Вважає, що державний виконавець Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, при здійсненні виконавчого провадження, діяв в межах наданих йому ЗУ «Про виконавче провадження» повноважень.

Також зазначає, що відповідачем мав бути Галицький відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, а отже дана позовна заява не відповідала вимогам п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України (чинного на момент подання позовної заяви).

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а викладені в апеляційній скарзі міркування не підтверджують протилежного.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6 , а рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували з 12.02.1978 року у шлюбі, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис № 317, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 12.02.1978 року.

На підставі договору купівлі-продажу гаражу від 29.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Андріївим М.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1433 ОСОБА_7 придбав спірний цегляний гараж № ІІІ, що розташований по АДРЕСА_4 , загальною площею 16, 1 м.кв. Підписання та виконання даного договору здійснено за письмовою згодою дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_4 , сторонам роз`яснено зміст ст. 65 СК України (п.10).

Постановою державного виконавця Галицького відділу ДВС Львівського МУЮ від 23.01.2015 року ВП № 46175475 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 464/11206, виданого 30.07.2014 року Сихівським районним судом м. Львова про конфіскацію у ОСОБА_7 на користь держави всього особисто йому належного на праві власності майна.

Заявкою від 12.10.2015 року за № В-11/15462 Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції просив реалізувати згадане нерухоме майно.

Згідно свідоцтва смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

21.12.2015 року відбулися електронні торги з реалізації арештованого майна, на яких гараж № III, загальною площею 16, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740 придбав відповідач ОСОБА_6 за ціною 84 171, 76 грн.

На підставі протоколу проведення електронних торгів № 135896 від 21.12.2015 року було складено Акт державного виконавця про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна від 06.01.2016 року, відповідно до якого арештоване майно було передано на реалізацію Державному підприємству «СЕТАМ».

Постановою державного виконавця від 06.05.2016 року ВП № 46175475 призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання у вищенаведеному виконавчому провадженні та зобов`язано надати письмовий висновок, звіт про оцінку майна (акт оцінки майна) з питань початкової вартості гаражу для реалізації на прилюдних торгах без ПДВ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи з висновку Великої Палати Верховного Суду в справі №910/856/17 від 05.06.2018 року, правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації майна, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором (правочином).

Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розділ 6 Тимчасового положення, пп. 244, 245, 248 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року №152/361, ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).

Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначав Закон № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року та Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі - Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов`язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону).

Крім цього, примусова реалізація майна державним виконавцем на прилюдних торгах через спеціалізовані організації є завершальною стадією виконання рішення суду про погашення боргу боржника перед стягувачем у розумінні ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», а отже, є невід`ємною правовою складовою порядку виконання рішень судів в Україні, оскільки, завершується винесенням державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документу.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2016 року у справі №813/2051/16, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.08.2017 року, визнано протиправними дії Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції при реалізації гаража № III, загальною площею 16, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740 на електронних торгах 21.12.2015 року. Протиправність таких дій, зокрема, полягала у продажу спірного гаража шляхом його реалізації на електронних торгах без врахування прав інших осіб на це майно, тобто з порушенням закону, всупереч актам законодавства, які захищають право власності. Задля гарантування конституційного принципу непорушності права власності та недопущення необґрунтованого втручання у право власності третьої особи, Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції повинен був вжити всіх передбачених законом заходів, які б унеможливили б порушення права власності третіх осіб. Відтак, він передав на реалізацію майно не вживши заходів для спростування обґрунтованих сумнівів щодо перебування цього майна у спільній сумісній власності.

В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не потребують доказування у даній справі.

Звертаючись до суду з даним позовом та враховуючи наведені обставини, позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилалась на те, спірний гараж в силу статті 60 СК України був спільною сумісною власністю ОСОБА_4 з ОСОБА_7 , як такий, що придбаний під час їх перебування у шлюбі і проданою на торгах могла бути лише його частка, належна як одному з подружжя, за умови її виділення. Крім того, позивачі наголошують, що вони є спадкоємцями за законом ОСОБА_7 , який помер до проведення оскаржуваних електронних торгів і, з врахуванням відмови ОСОБА_4 від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_5 , кожен з них набув право власності на Ѕ частину спірного гаража, а тому просять витребувати його від ОСОБА_6 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що майно - гараж №III , загальною площею 16, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740, придбано за час перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у шлюбі, тобто вважається спільним майном подружжя у порядку встановленому ст. 60 СК України, а тому, відповідно, не могло бути реалізованим на електронних торгах. З наведених підстав вважав доведеним, що спірний гараж було продано шляхом його реалізації на електронних торгах 21.12.2015 року без врахування прав інших осіб на це майно, тобто з порушенням закону, всупереч актам законодавства, які захищають право власності. Окрім того, суд першої інстанції виходив з того, що після відкриття спадщини внаслідок смерті боржника ОСОБА_7 було продано з електронних торгів гараж № III, загальною площею 16,1 кв . м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , який входить до складу спадщини померлого, чим було порушено права його спадкоємців.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції в означеній частині погоджується і колегія суддів.

Майно є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання та за таких обставин, відчуження належної позивачу частки в квартирі на публічних торгах без її згоди порушує її право як співвласника цього майна на вільне користування і розпорядження ним, що є неприпустимим. В порушення вимог ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», чинної на час виникнення спірних правовідносин, для звернення стягнення на вищезгадане майно, зокрема шляхом реалізації його на прилюдних електронних торгах, державний виконавець повинен був звернутись до суду з поданням про виділення частки боржника з цього майна для її подальшої реалізації.

Таким чином, продажу на електронних торгах підлягала лише частина гаражу, що належала чоловіку позивачки (боржнику) на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», чинної на час виникнення спірних правовідносин, у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Частиною 1 ст.73 СК України визначено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Як передбачено ч. 1 с. 379 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що законодавець наділяє правом звернутися до суду із поданням для визначення частки боржника у спільному майні безпосередньо самого державного виконавця, яке останнім не було реалізовано у встановленому законом порядку. Натомість державний виконавець обмежився лише констатацією того факту, що спірний гараж належить лише ОСОБА_7 . Проте, сам по собі факт реєстрації спірного майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім`я якої воно зареєстровано.

При цьому, Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, передаючи згадане нерухоме майно на реалізацію та до проведення електронних торгів, був обізнаний про перебування такого у спільній сумісній власності, оскільки надавав відповідь від 21.10.2015 року № 15776 на адвокатський запит від 12.10.2015 року № 227 та був поінформований про розгляд Галицьким районним судом м. Львова справи № 461/6217/15-ц, предметом якої є визнання права власності та виключення з опису та зняття арешту з цього ж майна.

Здійснення продажу з електронних торгів частини майна позивача без вирішення питання щодо визначення частки не відповідає вимогам закону і тягне за собою недійсність проведених електронних торгів.

Мотиви апеляційної скарги про те, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження діяв в межах наданих йому Законом України «Про виконавче провадження» повноважень правильності висновку суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток історії та культури; викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю; викупу нерухомого майна у зв`язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Як встановлено судом, вбачається із матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, на час проведення спірних електронних торгів 21.12.2015 року боржник ОСОБА_7 помер, однак виконавче провадження ВП №46175475 не було зупинено після смерті ОСОБА_7 та організатора електронних торгів не було проінформовано про ці обставини державним виконавцем.

Частиною 4 ст. 25 ЦК України передбачено, що в момент смерті цивільна правоздатність фізичної особи припиняється.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» ( у редакції, яка діяла на момент існування спірних правовідносин) виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №464/11206, виданого 30.07.2014 року Сихівським районним судом м. Львова про конфіскацію у ОСОБА_7 майна повинно було бути закінченим у зв`язку із смертю боржника, а відтак і втратою ним цивільної правоздатності. Згідно ч.2 цієї статті виконавчий лист надсилається до суду, який його видав.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» ( у редакції, яка діяла на момент існування спірних правовідносин), у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого листа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно боржника знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

В зв`язку з наведеним вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів, щодо визнання недійсними електронні торги з реалізації арештованого майна, на яких гараж № III, загальною площею 16 , 1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740, було продано ОСОБА_6

Отже не можуть бути підставою для скасування рішення суду в означеній частині доводи апеляційної скарги про те, що електронні торги з продажу спірної квартири були проведені законно з дотриманням Тимчасових положень про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, оскільки матеріалами справи встановлено, що на момент реалізації спірного гаража з прилюдних торгів цивільна правоздатність боржника була припинена, що дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим порядком.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу можна позбавити її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності слід дотримуватися справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що висновок суду щодо задоволення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є законним та обґрунтованим, оскільки під час проведення електронних торгів права ОСОБА_4 , як співвласника майна, та права ОСОБА_5 , як спадкоємця порушені.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, судова колегія не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що у випадку допущення порушень встановленого законом порядку продажу майна на виконання судових рішень, відповідне майно може бути витребуване і від добросовісного набувача.

Враховуючи правовий висновок Верховного Суду України в постанові від 03.10.2011 року у справі №3-98гс11, суд першої інстанції вирішив про витребування від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках гаражу №III, загальною площею 16,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740, оскільки права позивачів підлягають захисту, як співвласників спірного гаража, який вибув з власності боржника поза його волею, у результаті правочину, який визнаний недійсним внаслідок того, що судом було встановлено порушення порядку реалізації цього майна з електронних торгів, а отже, це є підставою витребування проданого майна від добросовісного набувача ОСОБА_6 , який став переможцем електронних торгів.

Проте судом першої інстанції в повній мірі не було враховано наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Вказаний у ч. 1 ст. 388 ЦК України перелік підстав, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Виключенням є закріплене у ч. 2 ст. 388 ЦК України правило, згідно з яким майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У даній справі встановлено, що реалізація спірного гаража відбулася у примусовому порядку у зв`язку з виконання виконавчого листа № 464/11206, виданого 30.07.2014 року Сихівським районним судом м. Львова про конфіскацію у ОСОБА_7 майна.

У пункті 30 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення ч. 2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його у результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Під час розгляду позову про визнання публічних торгів недійсними і витребування майна в особи, яка придбала його на торгах, суд має дати оцінку тому, чи є порушення, на які посилається позивач, суттєвими та чи вплинули вони на результат торгів. У зв`язку із цим позов про визнання публічних торгів недійсними, пред`явлений особою, права і законні інтереси якої не були порушені внаслідок відступлення від встановленого законом порядку проведення торгів, і обґрунтовані такими обставинами позовні вимоги власника про витребування проданого на торгах майна задоволенню не підлягають.

У разі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судового рішення, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує судового рішення, для виконання якого такі торги були проведені. У даному випадку підлягають до застосування положення Закону України «Про виконавче провадження», яким врегульовано повноваження державного виконавця у разі смерті боржника.

Продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів як добросовісний набувач,

Відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Разом тим, Верховний Суд України в своїй постанові у справі №3-98гс11 від 3 жовтня 2011 року зазначив, що про продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів як добросовісного набувача, у якого майно не може бути витребувано за будь-яких умов. Витребування такого майна у добросовісного набувача можливе тільки в тому випадку, якщо це майно було продано без дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

Тобто, наслідком задоволення позовних вимог про визнання електронних торгів та акта про їх проведення недійсними не є поновлення права власності боржника на майно, що було предметом продажу, а є його повернення до органів державної виконавчої служби, тобто застосування двосторонньої реституції.

На підставі належним чином оцінених доказів, колегія суддів доходить висновку, про відсутність правових підстав для витребування майна з чужого володіння, оскільки спірне майно не було втрачено позивачем, а було арештовано в межах виконавчого провадження, на виконання вироку суду, а тому спірне майно у порядку реституції підлягає поверненню продавцю, яким позивачі відповідно до протоколу про результати торгів не є.

Отже, суд першої інстанції при вирішенні спору не звернув уваги, що спірне майно було відчужене у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а тому відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України, позивачі, не мають права віндикаційної вимоги до набувача цього майна ОСОБА_6 .

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного колегія суддів прийшла до переконання, що при наведених обставинах суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін в частині задоволення позовних вимог про визнання торгів недійсними, вирішив дану справу у цій частині згідно із законом і підстав для скасування ухваленого в цій частині у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає

В той же час, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, постановлене з порушенням вимог матеріального і процесуального права, тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового в означеній частині рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2018 року в частині задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_6 , третя особа - Галицька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у рівних частках гаражу № ІІІ , загальною площею 16,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 19085740 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді Бойко С.М.

Ніткевич А.В.