ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5048/19 Справа № 173/550/18 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - фізична особа підприємець ОСОБА_3 про стягнення орендної плати, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом він є спадкоємцем двох земельних ділянок (паїв), розташованих на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. В зв`язку з його тривалим перебуванням за межами країни, позивач вимушений був видати довіреність на свого брата ОСОБА_1 , уповноваживши його оформити право власності на зазначене вище майно та укласти договори оренди земельної ділянки. 22.05.2015 року та 12.06.2015 року відповідач уклав з ФОП ОСОБА_3 договори оренди належних йому земельних ділянок. Згідно відомостей видачі грошової компенсації за оренду земельних паїв ОСОБА_1 отримав належні позивачу грошові кошти на загальну суму 53100 грн., яку відповідач відмовився повертати.

У зв`язку з чим, позивачпросив суд стягнути з відповідача на його користь 53100 грн., отримані в рахунок орендної плати за земельні ділянки паї.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 48000.00 грн., отриманих в рахунок орендної плати за земельні ділянки (паї). В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

З таким рішенням суду ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та постановити нове про повну відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині- залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом позивач є спадкоємцем двох земельних ділянок (паїв), розташованих на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

Право власності позивача на зазначені земельні ділянки підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕТ 525392 на земельну ділянку площею 9.5210 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕКА 379615 на земельну ділянку площею 8.8315 га кадастровий номер НОМЕР_2 .

Позивачем була видана довіреність відповідачу ОСОБА_1 , якою позивач уповноважив відповідача оформити право власності на зазначене вище позивачу майно та укласти договори оренди земельних ділянок.

22.05.2015 року та 12.06.2015 року відповідач ОСОБА_1 уклав з ФОП ОСОБА_3 договори оренди належних позивачу земельних ділянок. Договори № 54 та № 59 відповідно. За умовами договорів, орендодавець надав орендарю в строкове платне користування земельні ділянки, що підтверджується копіями договорів оренди земельних ділянок, в яких зазначено, що вони підписані ОСОБА_1 ,. за довіреністю, орендодавцем за договорами є позивач ОСОБА_2

Встановлені договорами оренди суми орендної плати за користування належними йому позивачу ділянками щорічно отримував готівкою відповідач ОСОБА_1 , якого позивач наділив повноваженнями за вищевказаною довіреністю.

Згідно відомостей видачі грошової компенсації за оренду земельних паїв ОСОБА_1 , отримав належні йому грошові кошти на загальну суму 53100 грн.. а саме: у 2015 році 6000 грн., ( відомість № 3); у 2016 році -12000 грн. ( відомості №2, № 3); у 2017 році 14000 грн. (відомість № 2); у 2018 році -16000 грн. (відомість №2).

Таким чином протягом 2015-2018 років відповідач отримав належну позивачу орендну плату в сумі 48000 грн.

Отримання відповідачем орендної плати за відомістю № 2 за 2015 рік в сумі 5100 грн. не підтверджується, так як в даній відомості вказується, що отримувачем даної орендної плати є ОСОБА_4 . Таким чином дана орендна плата нараховувалась та виплачувалась не позивачу, а отримувачем її був не відповідач.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що саме позивач є власником земельних ділянок (паїв), які перебували в оренді, а тому суд дійшов висновку, що саме позивачу належать прибутки від оренди належних йому земельних ділянок у вигляді орендної плати в сумі 48000 грн., за 2015-2018 рік.

В частині незадоволених позовних вимог рішення суду ОСОБА_1 не оскаржено, а тому колегією суддів не перевіряється.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що правовідносини сторін у даному спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, зокрема й щодо вимоги повернути позивачу кошти, нібито отримані ним на виконання договору доручення; позивач не надав суду докази пред`явлення апелянту вимоги повернути грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави, а тому зобов`язання апелянта повернути ці кошти позивачу не може вважатись порушеним; матеріали справи не містять належних доказів, з яких би вбачалось, що апелянт отримав грошові кошти, за стягненням яких позивач звернувся до суду.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, колегія суддів не приймає вищезазначені доводи апелянта, оскільки останнім не надано обгрунтованих причин не надання таких пояснень в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем була видана довіреність ОСОБА_1 , згідно якої позивач уповноважив відповідача оформити право власності на земельні ділянки (паї), які розташовані на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, та укласти договори оренди земельних ділянок. Дана довіреність від 01.10.2014 року була посвідчена державним нотаріусом Верхньодніпровського ДНО та зареєстрована в реєстрі під № 2224.

Тобто згідно вказаної довіреності позивач уповноважив ОСОБА_1 вчиняти дії в своїх інтересах, а саме ОСОБА_2

Відповідно до договорів оренди земельних ділянок № 54 та № 59, саме позивачу, як власнику спірних земельних ділянок, належать прибутки від їх оренди у вигляді орендної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 2 ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Оскільки ОСОБА_1 , якого позивач наділив повноваженнями за вищевказаною довіреністю, протягом 2015-2018 років отримував належну позивачу орендну плату у сумі 48000 грн., що підтверджується відомостями видачі грошової компенсації за оренду земельних паїв, колегія суддів вважає законним рішення суду першої інстанції в частині стягнення цієї суми з відповідача.

Крім того, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності посилання представника відповідача про усну домовленість між сторонами щодо отримання довірителем грошових коштів за паї та використовування на власну користь, оскільки ні представник відповідача, ні сам відповідач не надав суду доказів припинення дії довіреності від 01.10.2014 року, яка передбачає права та обов`язки сторін а усна домовленість між сторонами нічим не підтверджена.

А тому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова