Провадження № 22-ц/812/999/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/4823/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради

про визнання наказу неправомірним,

зміну формулювання причин звільнення,

стягнення вихідної допомоги та компенсації втрати частини доходів

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 6 березня 2019 року суддею Бобровою І.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

25 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Миколаївської обласної клінічної лікарні про захист трудових прав.

Позивачка зазначала, що 18 червня 2018 року на виконання судового рішення її поновлено на роботі на посаді старшої медичної сестри відділення загальної терапії Миколаївської обласної клінічної лікарні з 21 квітня 2017 року. Цього ж дня 18 червня 2018 року вона подала заяву про звільнення з роботи за згодою сторін за частиною 1 статті 36 КЗпП з цього ж дня у зв`язку з сімейними обставинами та необхідністю виїзду за межі Миколаївської області. 19 червня 2018 року вона подала іншу заяву про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю та повідомила про знаходження на лікарняному. Через відмову прийняти її заяви у приймальні установи, вона надсилала їх поштою. Наказом від 20 червня 2018 року № 702-к/тр її звільнено з роботи з 21 червня 2018 року на підставі частини 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін.

Посилаючись на те, що звільнення відбулося під час її перебування на лікарняному та не з тих підстав, які вона зазначала у заяві від 19 червня 2018 року, ОСОБА_1 , уточнивши вимоги, просила визнати наказ про звільнення неправомірним, змінити формулювання причин звільнення на частину 3 статті 38 КЗпП, стягнути 11 169 грн. вихідної допомоги, 41 096 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати та 3% річних в розмірі 776,89 грн. (а.с.108-110).

Представник відповідача МОКЛ позов не визнав, посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП здійснено на підставі її заяви від 18 червня 2018 року, яка отримана установою того ж дня. Дата звільнення 21 червня 2019 року узгоджена в особистій розмові з позивачкою з урахуванням перебуванні її на лікарняному. З наказом про звільнення ознайомлена 25 червня 2018 року. Відсутність порушень трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 наказом від 20 червня 2018 року підтверджена рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2018 року при оскарженні припису управління Держпраці Миколаївської області за цим фактом. Підстав для звільнення ОСОБА_1 за частиною 3 статті 38 КЗпП не вбачає. До того ж позивачка пропустила строк звернення до суду.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 наголошувала, що на час звільнення 20 червня 2018 року відповідач мав іншу її заяву, а тому звільнення за згодою сторін не обґрунтоване. Звернувшись до суду з позовом 25 липня 2018 року, вона дотрималась місячного строку звернення за вирішенням трудового спору.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог про зміну формулювання причин звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 наказом від 20 червня 2018 року за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП здійснено на підставі її письмової заяви, отриманої відповідачем поштою того ж дня (20 червня). Згода на звільнення була взаємною, а її анулювання такої ознаки не мало. До того ж судовим рішенням трудові права були поновлені, а в період 18-20 червня будь-яких порушень, які би могли стати підставою для застосування частини 3 статті 38 КЗпП, судом не встановлено. Вимога позивачки про компенсацію втрати частини доходу не підпадає під дію Закону «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», а фактично є вимогою про стягнення середнього заробітку, який за цими умовами не відшкодовується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт надав оцінку мотивувальній частині судового рішення щодо деяких фактів, які вважає недоведеними, та наполягав на відсутності її згоди на звільнення за угодою сторін на час винесення наказу. До того ж апелянт посилається на те, що суд не врахував факт її незаконного звільнення як доказ порушення відповідачем трудового законодавства, а взяв до уваги рішення адміністративного суду, яке не набуло законної сили. Посилання суду на відсутність взаємної згоди на анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін та необхідність відкликання попередньої заяви вважав таким, що не ґрунтується на положеннях закону. Крім того, суд порушив принцип рівності перед законом та конституційну гарантію захисту від незаконного звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача дав власну оцінку доводам апелянта. Вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим.

Справу апеляційним судом розглянуто за участю представника позивачки адвоката Ютовця О.О. та представника відповідача адвоката Єнової Л.М.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 36 КЗпП закріплені підстави для припинення трудового договору. Серед таких підстав є угода сторін (пункт 1 частини 1) та ініціатива працівника (пункт 4 частини 1).

За угодою сторін припинення трудових відносин можливе у будь-який час, коли між власником або уповноваженим ним органом і працівником досягнуто угоду про припинення трудового договору. Пропозиція про припинення трудового договору може надходити як з боку працівника, так і власника або уповноваженого ним органу. Якщо інша сторона погоджується з висловленою пропозицією, то вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи.

Оскільки закон не встановлює форми угоди сторін про припинення трудового договору, така угода може бути вираженою як в усній, так і в письмовій формі.

Якщо пропозиція про припинення трудового договору надходить від працівника, то він подає письмову заяву, в якій викладає своє прохання про звільнення його з роботи.

На відміну від звільнення за власним бажанням за статтею 38 КЗпП, якою допускається відкликання працівником заяви про таке звільнення, при звільненні за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП такої можливості не передбачено (ухвала Судової палати з цивільних справ Верховного Суду України від 25 лютого 2004 року).

Пленум Верховного Суду України в пункті 8 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 Про розгляд судами трудових спорів (далі Постанова) звернув увагу суду на те, що при домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника і працівника.

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Правилами частини 3 цієї норми передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, зі змісту статті 38 КЗпП вбачається, що звільнення за власним бажанням може бути двох основних видів: звільнення з поважних причин (частина 2, 3) та звільнення без поважних причин (частина 1). Відрізняються вони тим, що у першому випадку працівник має право на звільнення у строк, про який він просить.

Виділення в окрему норму (частина 3) такої причини для звільнення, як порушення роботодавцем трудового законодавства, пов`язане з особливими наслідками звільнення з цих підстав права на отримання вихідної допомоги (стаття 44 КЗпП).

Наявність нерозривного зв`язку звільнення з поважними причинами дає підстави вважати, що саме ці причини мають перешкоджати працівнику продовжувати роботу за трудовим договором та спонукають його до звільнення.

Судом встановлено, що постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді старшої сестри медичної відділення загальної хірургії Миколаївської обласної клінічної лікарні (далі - МОКЛ) з 21 квітня 2017 року та стягнуто 52 174, 56 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 7-11).

Того ж дня, наказом №694-к/тр від 18 червня 2018 року позивачку ОСОБА_1 поновлено на роботі.

18 червня 2018 року ОСОБА_1 поштою на адресу МОКЛ направила заяву про звільнення з роботи за згодою сторін за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП (а.с.12), а 19 червня 2018 року направила заяву про звільнення з роботи за частиною 3 статті 38 КЗпП.

З 19 по 22 червня 2018 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному (а.с.29).

20 червня 2018 року МОКЛ отримав заяву позивачки від 18 червня 2018 року про звільнення за згодою сторін за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП (а.с.15 зворот).

Того ж дня наказом МОКЛ від 20 червня 2018 року №702-к/тр ОСОБА_1 - старшу сестру медичну відділення загальної хірургії звільнено з 21 червня 2018 року за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП за згодою сторін на підставі її заяви (а.с.31).

Встановлені обставини свідчать про те, що станом на 20 червня 2018 року відповідач мав нерозглянуту заяву ОСОБА_1 про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП, та цього ж дня отримав її заяву про звільнення за згодою сторін за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП. Не маючи намірів продовжувати трудові відносини, тобто погоджуючись на припинення трудового договору, як це передбачено саме пунктом 1 частини 2 статті 36 КЗпП, та не вбачаючи інших підстав, роботодавець звільнив позивачку саме за цією нормою на підставі її заяви. Відмова позивачки від обраних нею підстав звільнення (пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП) взаємною не була, тобто анулювання домовленості за взаємною згодою, як то передбачено пунктом 8 Постанови, не відбулось.

До того ж, трудові права позивачки, порушені незаконним звільненням у 2017 році, були повністю поновлені. Звертаючись до суду з вимогою про поновлення на роботі у 2017 році, вона вважала можливим в подальшому продовжувати трудові відносини з установою. Рішення суду в частині поновлення виконане того ж дня, перерахунок стягнутих судом коштів здійснено наступного дня.

На порушення трудового законодавства після поновлення її трудових прав з 18 червня 2018 року, які би перешкоджали їй продовжувати трудові відносини та були би поважною причиною для наступного звільнення, ОСОБА_1 не посилалась.

Отже основний висновок суду першої інстанції про наявність у МОКЛ підстав для звільнення ОСОБА_1 на підставі її заяви за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП, відповідає матеріалам справи та положенням закону.

Посилання апелянта на те, що подавши заяву про звільнення з інших підстав (частина 3 статті 38 КЗпП), вона фактично відмовилась від згоди на звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП не може вважатись переконливим, оскільки, як зазначалась вище, закон не передбачає право на відзив заяви про звільнення за згодою сторін (ухвала ВСУ від 24 лютого 2004 року) та відсутня взаємна згода на анулювання домовленості про звільнення з таких же підстав (пункт 8 Постанови).

Порушень норм процесуального права щодо рівності учасників цивільного судочинства, які би призвели до постановлення незаконного рішення, апеляційний суд не встановив.

Доводів, які би стосувались висновків суду щодо компенсації втрати частини доходу, що викладені в мотивувальній частині судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не доводять порушень норм трудового та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

------------------------

Повну постанову складено 19 липня 2019 року.