Єдиний унікальний номер 233/4787/18 Номер провадження 22-ц/804/1297/19
Головуючий у 1-ій інстанції Чернобай А.О. Єдиний унікальний номер 233/4787/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1297/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року цивільну справу № 233/4787/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (головуючий у 1 інстанції суддя Чернобай А.О.)

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВБР» Міхна С.С . (далі ПАТ «ВБР»), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог позивач зазначав, що 13.03.2013 року між ПАТ «ВБР» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір кредиту №IKIPG3.90129.003. Відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 243000 грн на придбання квартири, строком до 12.03.2023 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних та комісії за надання кредитних коштів.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 13.03.2013 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено окремі договори поруки № РХ029031.54763.005 та № РХ029031.54763.00, відповідно, за якими останні поручилися перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Крім того, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 13 березня 2013 року.

За умовами договору повернення суми кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами, але позичальником зазначені зобов`язання не виконуються, в результаті чого станом на 02.08.2018 року утворилась заборгованість в сумі 417235,84 грн, у тому числі: поточна заборгованість за кредитом - 164144,06 грн.; прострочена заборгованість по кредиту - 63413,61 грн.; поточна заборгованість за процентами по кредиту - 2635,82 грн.; прострочена заборгованість за процентами по кредиту - 163714.35 грн.; поточна заборгованість за комісією по кредиту - 486 грн.; прострочена заборгованість за комісією по кредиту - 22842 грн.

У зв`язку з чим просили стягнути у солідарному порядку з боржника та поручителів заборгованість у загальній сумі 417235,84 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 25 березня 2019 року) позовні вимоги ПАТ «ВБР», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВБР» було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 417235,84 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповного з`ясування судом усіх обставин, які мають значення по справі. Вважає, що суд безпідставно визнав доведеними вимоги та не надав належної оцінки відсутності оригіналів документів, у тому числі: договорів кредиту, поруки, іпотеки, заяви та платіжного доручення про видачу готівки. Позивачем надано лише копії договорів поруки та іпотеки, які посвідчено неналежним чином. Посилається, що спірних договорів він не підписував, жодних документів позивачу не надавав та звернувся з цього приводу до правоохоронних органів. Крім того, зазначив, що у зв`язку з запровадженням у банку тимчасової адміністрації у зв`язку з ліквідаційною процедурою, позивач не мав права нараховувати пеню, штраф, проценти за користування та інше, оскільки технологічний процес, при якому банк може отримувати дохід, завершився.

Представником позивача було надано відзив на апеляційну скаргу, у якому останній заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить рішення суду залишити без змін. В обґрунтування зазначає, що викладені у апеляційній скарзі обставини не відповідають дійсності. Між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх умов кредитного договору та договорів поруки. Оригінали спірних документів знаходяться в м.Сімферополь, АР Крим, тобто на непідконтрольній органам державної влади території, у зв`язку з чим надати їх до суду не вбачається можливим. Крім того, відповідач звернувся до правоохоронних органів у зв`язку з підробкою договору поруки уже після ухвалення оскаржуваного рішення, що на їх думку змушує критично відноситися до його тверджень. Позиція відповідача під час розгляду справи постійно змінювалася. Наявність заборгованості за кредитним договором підтверджується матеріалами справи, у тому числі виписками з банківського рахунку в яких міститься інформацію про рух коштів відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача ПАТ «ВБР» - Галдецький Я.А. в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.1 ст.367 суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині ухвалити нове або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до вимог ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Частиною 2 цієї статті передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що 13.03.2013 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № IKIPG3.90129.003, згідно якого позивач надав відповідачу кредит на придбання квартири у сумі 243000,00 грн., строком до 12.03.2023 року, зі сплатою 18 % річних (п.1.4 договору ), та комісії з надання кредитних ресурсів у розмірі 0,20 від суми кредиту по договору (п.1.6). Термін користування кредитом установлений до 12 березня 2023 року (п.1.3 договору). Згідно п.8.6 договору строк позовної давності за цим договором установлений у 10 років.

13.03.2013 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № РХ029031.54763.005. Згідно якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, відсотки по простроченій позиці (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені кредитним договором. (п.п.1, 2 договору). Порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. (п.14 договору)

Та 13.03.2013 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено Договір поруки № РХ029031.54763.001, якій містить аналогічні умови.

13 березня 2013 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №ZXR019521.90129.004 від 13.03.2013 року.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 грудня 2015 року № 234 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВБР» з 23 грудня 2015 року та з 22.12.2017 року уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВБР» призначено Міхна Сергія Семеновича.

Рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.11.2016 року № 2343, продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВБР» на два роки, з 25.12.2017 року по 24.12.2019 року включно.

Як убачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти в сумі 243000,00 грн., проте боржником порушено умови погашення кредиту внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Розмір заборгованості відповідно до довідки - розрахунку станом на 02.08.2018 року становить 417235,84 грн., та складається з наступного: 164144,06 грн - поточна заборгованість за кредитом; 63413,61 грн - прострочена заборгованість по кредиту; 2635,82 грн - поточна заборгованість за процентами по кредиту; 163714,35 грн - прострочена заборгованість за процентами по кредиту; 486 грн - поточна заборгованість за комісією по кредиту; 22842 грн - прострочена заборгованість за комісією по кредиту.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позичальником не було оспорено факту укладення кредитного договору, отримання нею кредитних коштів та часткового виконання зобов`язання за цим договором.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

За таких обставин, задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що боржником порушено зобов`язання по поверненню грошових коштів, тому у позивача виникло право вимагати стягнення з боржника та поручителів заборгованості за основним зобов`язанням та відсотками.

Апеляційний не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позовних вимог, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, у тому числі належним чином завіреними копіями договорів та випискою з особового рахунку, що підтверджують наявність укладеного між сторонами кредитного договору та невиконання належним чином позичальником його умов. Також ці обставини підтверджуються фактом придбання позичальником квартири та частковою оплатою відповідачем щомісячних платежів за кредитним договором (останній платіж 05.03.2014 року). Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо виконання зобов`язання за кредитним договором, та цей факт є доведеним.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у банка була відсутня можливість надати суду оригінал кредитного договору у зв`язку зі знаходженням кредитної справи у приміщенні офісу у м.Сімферополь АР Крим, тобто у населеному пункті, який знаходиться на тимчасово окупованій території, визначеної відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року.

Заперечення відповідача ОСОБА_1 щодо самого факту підписання договору та тверджень про те, що підпис на спірному договорі поруки є підробкою не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок по доказування обставин, на які вони посилаються в своїх заперечення, покладається саме на відповідачів, проте ними не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаного факту. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ч.4 та ч.5 ст. 12 ЦПК України кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє в реалізації ними прав, передбачених законом. У відповідності до вимог процесуального права, судом роз`яснено відповідачам обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ним обставин, зокрема право на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи, проте клопотань з цього приводу останніми в суді першої інстанції заявлено не було.

З матеріалів справи убачається, що позивач надав належним чином завірені копії договорів поруки, у тому числі на ім`я ОСОБА_1 , що містить фотокопію його підпису, та належним чином обґрунтував неможливість надання цього договору в оригіналі.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання на повідомлення про кримінальне правопорушення від 18.03.2019 року, зареєстроване в ЄРДР 19.03.2019 року за номером 0000120 щодо підробки договору поруки, оскільки внесення в ЄРДР відповідних відомостей щодо звернення особи про кримінальне правопорушення не може вважатися належним доказом не укладання договору та свідчить лише тільки про факт звернення особи до правоохоронних органів. Крім того, дане повідомлення зроблено 18 березня 2019 року, тобто вже після винесення оскаржуваного рішення.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права під час розгляду клопотання відповідача про витребування оригіналів документів, апеляційний суд зазначає, що дане питання було вирішено судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.44 ЦПК України та постановлено ухвалу від 04 січня 2019 року.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідно до ст..76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

На підтвердження наявності заборгованості та її розміру позивачем надано завірений печаткою банку розрахунок та виписку з особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я боржника ОСОБА_2 .

Згідно виписки по банківському рахунку погашення заборгованості за вказаним кредитним договором здійснювалась періодичними платежами, частина з яких зараховувалась в рахунок погашення тіла кредиту, частина - процентів, частина - комісійної винагороди. Останній платіж був здійснений відповідачем 28.10.2014, після вказаної дати відповідач припинила здійснення подальших платежів в будь-якому розмірі.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що наведена виписка з особового рахунку ні є належним та допустимим доказом, оскільки відповідно до абзаці 2 пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 556, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації. Таким чином, виписка з особового рахунку позичальника, роздруківка з автоматизованої банківської системи є належним доказом існування кредитних зобов`язань.

Зі змісту розрахунку та виписки по рахунку, згідно якого позичальником за період з 14.03.2013 року по 05.03.2014 сплачено 58 809 грн, у тому числі тіла кредиту погашено 11 702, 68 грн, а тіло кредиту в розмірі 227 557,67 грн (з яких 63413,61 грн є простроченою сумою) - залишилось непогашеною. Останній платіж нею було внесено 05.03.2014 року. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених обставин та не надано іншого розрахунку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що у зв`язку з запровадженням у банку тимчасової адміністрації у зв`язку з ліквідаційною процедурою, позивач не мав права нараховувати проценти за користування та інше, оскільки відкликання ліцензії та початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ні є підставою для припинення виконання позичальниками банку умов кредитного договору. Заміна кредитора за договором не відбулася, а уповноважена особа Фонду виступає його представником в договірних правовідносинах.

Відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Проте вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає сплаті судом першої інстанції невірно було визначено суму заборгованості яка підлягає стягненню з відповідача.

Задовольняючі позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії (поточної заборгованості у розмірі 486 грн. та простроченої заборгованості у розмірі 22842 грн.) суд першої інстанції не врахував, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно пункту 1.5 договору передбачено сплату позичальником банку комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,20% від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають.

Разом з тим, не можна повністю погодитись з висновком суду в частині вирішення заявлених вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту і за процентами за користування кредитом у солідарному порядку з боржника та обох поручителів з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 3 ст. 554 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, поручителі, які спільно поручились, відповідають перед кредитором солідарно. У разі укладення декількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання ч. 3 ст. 554 ЦК України не застосовується.

У такому випадку кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, відповідно до яких кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із боржником як солідарні боржники.

Матеріалами справи підтверджується, що на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором банк 13.03.2013 року уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 окремі договори поруки.

Однак, суд першої інстанції, покладаючи на всіх відповідачів солідарну відповідальність, наведені положення закону не врахував та не звернув увагу на той факт, що на виконання одного й того самого зобов`язання були укладені самостійні договори поруки.

За таких обставин, заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 393907,84 грн, що виникла станом на 02.08.2018 року та складається із заборгованості за основним зобов`язанням (поточна - 164144,06 грн., прострочена - 63413,61 грн) та заборгованості за процентами (поточна - 2635,82 грн., прострочена - 163714.35 грн.) підлягає стягненню на користь позивача у солідарному порядку окремо з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та окремо з ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Оскільки при розгляді справи судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами тому рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення комісії та зміні в частині стягнення заборгованості за кредитом і відсотками.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі позовні вимоги частково апеляційний суд, з урахуванням вимог ст.. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір, який підлягав сплаті при зверненні до суду пропорційно задоволених вимог у розмірі 5908,61 грн., тобто по 1969,54 грн. з кожного відповідача, та стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги пропорційно до позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, у сумі 524,88 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь держави 1444 грн. 66 коп. різницю понесених судових витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року в частині стягнення комісії за користування кредитом скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в частині стягнення заборгованості за комісією відмовити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22 лютого 2019 року в частині стягнення заборгованості за кредитом та розподілу судових витрат змінити, виклавши другий - п`ятий абзаци резолютивної частини рішення у наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором № IKIPG3.90129.003 від 13.03.2013 року у сумі 393 907 (триста дев`яносто три тисячі дев`ятсот сім) грн. 84 коп., що складається з поточної заборгованість за кредитом у сумі 164 144 грн 06 коп.; простроченої заборгованості по кредиту у сумі 63 413 грн 61 коп.; поточної заборгованості за процентами по кредиту у сумі 2 635 грн 82 коп.; простроченої заборгованості за процентами по кредиту у сумі 163 714 грн 35 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором № IKIPG3.90129.003 від 13.03.2013 року у сумі 393 907 (триста дев`яносто три тисячі дев`ятсот сім) грн 84 коп., що складається з поточної заборгованість за кредитом у сумі 164 144 грн 06 коп.; простроченої заборгованості по кредиту у сумі 63 413 грн 61коп.; поточної заборгованості за процентами по кредиту у сумі 2 635 грн 82 коп.; простроченої заборгованості за процентами по кредиту у сумі 163 714 грн 35 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» судовий збір у розмірі 1969 грн 54 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» судовий збір у розмірі 1444 грн 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» судовий збір у розмірі 1969 грн 54 коп.»

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца

Повний текст постанови складений 11 червня 2019 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян