Справа № 350/2461/18
Провадження № 22-ц/4808/808/19
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

з участю представника апелянта - ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом представника Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа Національна академія Державної прикордонної служби до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому військовому навчальному закладі, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2019 року, постановленого суддею Пуликом М.В.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У грудні 2018 року представник позивача звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 137 553,26 гривень - витрат, пов`язаних з утриманням за період його навчання у Національній академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького та судові витрати.

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтував тим, що відповідач проходив військову службу (навчання) в Національній академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького з 06 серпня 2010 року по 27 червня 2014 року на посаді курсанта, а в подальшому проходив військову службу на офіцерських посадах в органах охорони державного кордону.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 13 червня 2017 року №575-ос з відповідачем було припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та звільнено з військової служби за пунктом «е» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність) (у редакції закону чинній на момент звільнення). Наказом начальника Сумського прикордонного загону від 16 червня 2017 року №115-ос старшого лейтенанта ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу прикордонного загону у зв`язку зі звільненням. Вислуга календарних років на день його звільнення, з урахуванням навчання в Національній академії, складає 6 років 10 місяців 10 днів.

Тобто старший лейтенант ОСОБА_1 був звільнений з військової служби не вислуживши 5 років після закінчення вищого військового навчального закладу.

Відповідач під час навчання у НАДПСУ перебував на повному державному забезпеченні за рахунок коштів Державного бюджету України. Всього державою в особі Адміністрації державної прикордонної служби України на утримання відповідача було витрачено: на грошове забезпечення - 92 110,34 гривень; на продовольче забезпечення - 22 475,46 гривень; на забезпечення речовим майном - 3004,26 гривень; на медичне забезпечення - 730,10 гривень, на житлово-комунальні послуги - 19 233,10 гривень, всього на суму 137 553,26 гривень.

ОСОБА_1 був звільнений з військової служби згідно п. «е» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - через службову невідповідність (у редакції чинній на момент звільнення), а тому заподіяв державі шкоду на суму 137 553,26 гривень. В добровільному порядку ОСОБА_1 витрати пов`язані з його утриманням у вищому військовому навчальному закладі не відшкодував.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рожнятівського районного суду від 08 квітня 2019 року позов Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа - Національна академія Державної прикордонної служби до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому військовому навчальному закладі задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Адміністрації Державної прикордонної служби України грошові кошти в розмірі 137553, 26 гривень - витрати, пов`язані з його утриманням у Національній академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем було правильно здійснено розрахунок фактичних витрат, пов`язаних з утриманням відповідача з дня його зарахування по день виключення зі списків особового складу. Відповідач, не зважаючи на взятий на себе обов`язок з відшкодування витрат, пов`язаний з його утриманням під час проходження військової служби (навчання) у Національній академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького, будучи ознайомленим з розрахунком нарахованих сум витрат, станом на день розгляду справи, не здійснив відшкодування витрат добровільно, а тому таке відшкодування підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та закрити провадження у справі.

Зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд, ухвалюючи рішення, не застосував до спірних правовідносин норми ст. 3 ЗУ «Про Збройні Сили України», п. 9 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах №964 від 12 липня 2006 року, оскільки у разі поновлення особи, що відрахована з вищого навчального закладу або звільнена з військової служби, на посаді курсанта, особи офіцерського складу стягнення суми витрат припиняється. Оскільки поновився на військовій службі у Збройних Силах України на посаді осіб офіцерського складу, тому відсутні підстави для відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому військовому навчальному закладі. Матеріали справи підтвердили факт поновлення на військовій службі в Збройних Силах України на посаді офіцерського складу та продовження несення ним військової служби по даний час. Вважає, що ним жодним чином не завдано та не може бути завдано шкоди економічним чи оборонним інтересам держави.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 02 грудня 2013 року між ректором Національної академії Державної прикордонної служби України імені Б.Хмельницького та курсантом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу (а.с. 8).

Відповідно до витягу з наказу Голови Державної прикордонної служби України від 13 червня 2017 року №575-ос з відповідачем було припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та звільнено з військової служби за пунктом «е» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність) (у редакції закону чинній на момент звільнення).

Згідно наказу начальника Сумського прикордонного загону від 16 червня 2017 року №115-ос, витягу з наказу тво Голови Державної прикордонної служби України від 13 червня 2017 року №575-ОС старшого лейтенанта ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу прикордонного загону у зв`язку зі звільненням (а.с.6,54).

Відповідно до розрахунків Адміністрацією державної прикордонної служби України на утримання відповідача було витрачено: на грошове забезпечення - 92 110,34 гривень; на продовольче забезпечення - 22 475,46 гривень; на забезпечення речовим майном - 3004,26 гривень; на медичне забезпечення - 730,10 гривень, на житлово-комунальні послуги - 19 233,10 гривень, всього на суму 137 553,26 гривень (а.с.15-20).

Про необхідність відшкодування витрат відповідача повідомлено 16 червня 2017 року, ОСОБА_1 зазначив про зобов`язання сплатити кошти протягом місяця, до 16 липня 2017 року, однак кошти не повернув (а.с.9).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Приписи ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закріплено, що до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

Предметом спору у даній справі є відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому військовому навчальному закладі.

Позивач, представник Адміністрації Державної прикордонної служби України звернувся до суду в порядку цивільного процесуального законодавства.

Статтею 19 ЦПК України перебачено справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС у зазначеній редакції справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною третьою статті 6 КАС у зазначеній редакції передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 3 КАС у зазначеній редакції публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

За змістом статті 25 Закону № 2232-XII курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу відшкодовують Міноборони та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 у 2014 році закінчив Національну академію Державної прикордонної служби ім. Б. Хмельницького.

02 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ректором Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького укладено контракт про проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу в органах Державної прикордонної служби України. Контракт укладено на п`ять років: з 27 червня 2014 року по 26 червня 2019 року.

Згідно п. 5.2. контракту ОСОБА_1 зобов`язався добровільно відшкодувати витрати пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі відповідно до вимог ст.25 ч.10 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» в разі дострокового розірвання контракту та при відмові від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу у Державній прикордонній службі України після закінчення академії. (а.с. 8, зворот).

ОСОБА_1 , перебуваючи на публічній службі, під час навчання в Академії був відрахований через службову невідповідність за п. «е» ч.6 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» без права носіння військової форми одягу (а.с. 6).

Спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Саме така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №810/2610/16 (провадження №11-1004апп18).

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, не врахував всіх фактичних обставин та особливостей спору, пов`язаного зі звільненням з публічної служби, у зв`язку з чим помилково розглянув даний спір у порядку ЦПК України.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом представника Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа Національна академія Державної прикордонної служби до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому військовому навчальному закладі закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 14 червня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта