РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Прохоренко В.В.,

секретар Литвиненко В.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що між ним та відповідачем 12.03.2016 року було укладено угоду про завдаток, відповідно до якої позивач надав відповідачу кошти у розмірі 300 Євро, що еквівалентно 8820,00 грн., про що відповідачем було складено розписку. В подальшому позивач та відповідач мали укласти договір купівлі-продажу частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а в разі відмови від угоди зі сторони ОСОБА_4 остання зобов`язалася повернути завдаток в подвійному розмірі, а саме 600 Євро. 06.06.2016 року в підтвердження наміру придбати частину вищевказаного будинку між ним та відповідачем ОСОБА_4 виникла домовленість про те, що він надає останню попередню оплату в розмірі 8000 дол. США, а ОСОБА_4 зобов`язується продати йому протягом шести місяців з дня отримання коштів належну їй частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони домовилися, що вартість частини будинку складає 11000 дол. США. На підтвердження передачі грошей відповідач надала розписку про отримання нею попередньої оплати в розмірі 8000 дол. США, що еквівалентно 209200,00 грн. В якості гарантії, що договір купівлі-продажу належної відповідачу частини будинку за адресою АДРЕСА_1 буде оформлений, 06.06.2016 року ОСОБА_4 надала на ім`я позивача довіреність на право розпоряджатися вказаним будинком та земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В листопаді ОСОБА_4 повідомила позивача про те, що свої зобов`язання щодо продажу частини будинку виконувати не бажає та рекомендує позивачу звертатися до суду. Отримані грошові кошти в якості завдатку 300 Євро та авансу 8000 дол. США ОСОБА_4 відмовилася повертати. 06.06.2017 року позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_4 29.09.2016 року скасувала довіреність на право розпорядження будинком та земельною ділянкою. У зв`язку з тим, що відповідачем не виконано вимоги щодо укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошові кошти отримані в якості завдатку в розмірі 17640 грн. та в розмірі 209200,00 грн., стягнути 3% річних в розмірі 12952,02 грн., інфляційні втрати в сумі 59706,05 грн. та судові витрати.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав повноваження представнику.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явилася надала повноваження представнику.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що надані позивачем копії розписок не є договором завдатку, не містять істотних умов та взагалі предмету договору. З наданих позивачем розписок вбачається, що предмет регулювання правовідносин - найм житла, зокрема, «завдаток на житло» та «завдаток на нерухомість» згідно розписки від 27.03.2016 року. Завдаток за оренду житла чинним законодавством не заборонений та не повинен ототожнюватися з завдатком за придбання нерухомості. Крім того, представник зазначає, що дійсно позивач вселився з родиною до житла відповідача у квітні 2016 року та виселився з житла відповідача у жовтні 2017 року. Протягом цього часу позивач користувався житлом відповідача. Щодо вимог про стягнення 3% річних в сумі 12952,02 грн. та інфляційних втрат в сумі 59706,05 грн. представник зазначив, що наданий розрахунок 3% річних та індексу інфляції не є допустимим доказом та є невірним. У вказаній справі жодним чином не йдеться про істотні умови договору, і факт передачі грошей позивачем відповідачу не повинен розцінюватися ні як достатня підстава для визнання права власності на будинок, ні як підстава для стягнення завдатку за неіснуюче право власності щодо будинку, який не належав позивачу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №90890111 від 30.06.2017 року ОСОБА_4 належить 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0538 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07.06.2017 року та рішення Дніпровського районного суду м. Херсоні від 21.01.2010 року житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

27.03.2016 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 завдаток за житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 300 Євро та зобов`язалася у випадку відмови від угоди з її сторони повернути завдаток в подвійному розмірі, а саме 600 Євро, про що було складено в присутності свідків розписку.

Крім того, 06.06.2016 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 частину суми за частину будинку, яку він має намір придбати у ОСОБА_4 в розмірі 8000 дол. США. Сторони погодили, що вартість відчужуваної частини будинку складає 11000 дол. США, у зв`язку з чим залишок складає 3000 дол. США, про що було складено розписку.

06.06.2016 року ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 було видано довіреність щодо розпорядження від її імені та в її інтересах належним їй житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей №34016725 від 06.06.2017 року вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_4 від 29.09.2016 року про скасування довіреності було припинено дію довіреності, виданої 06.06.2016 року на ім`я ОСОБА_3 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01.06.2017 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання права власності на нерухоме майно, відмовлено.

Відповідно до вказаного рішення судом було встановлено, що взагалі не існує договору купівлі-продажу, який може бути визнаний судом дійсним. Надані позивачем розписки від 27.03.2016 року та від 06.06.2016 року є лише підтвердженням отримання відповідачкою грошових коштів від позивача. Вказані розписки не містять у собі всіх істотних умов, які притаманні договорам купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, не зазначено взагалі предмет договору - об`єкт нерухомого майна. Вказані розписки також не можуть бути визнані попереднім договором купівлі-продажу, тому що попередні договори укладаються у формі, у якій укладається основний договір, у даному випадку це нотаріально посвідчена форма із обов`язковою державною реєстрацією.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що з відповідачем була домовленість укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проте в подальшому такий договір укладено не було у зв`язку із відмовою його укладення з боку відповідача, як відчужувача нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Стаття 570 ЦК України визначає, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, завдаток одночасно є доказом самого факту існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Гроші ж, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця, відповідно норми ч. 1 ст. 570 ЦК України.

З огляду на зазначене та положення ст.ст.546, 548 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання. Оскільки предметом попереднього договору є зобов`язання сторін у майбутньому укласти основний договір, то укладення такого договору не тягне за собою виникнення основного зобов`язання, виконання якого може бути забезпечено у відповідності до положень глави 49 ЦК України.

Другим критерієм відмінності завдатку від авансу є умова обов`язкового дотримання сторонами форми укладення договору, встановленої законом.

Викладені положення закону є підставою для обґрунтованого висновку про те, що основними критеріями відмінності завдатку як одного із засобів забезпечення виконання зобов`язань від авансу, як однієї з форм розрахунків є: забезпечення завдатком тільки дійсного, тобто укладеного сторонами цивільно-правового зобов`язання; обов`язкове дотримання сторонами встановленої законом форми укладення договору, який забезпечений завдатком; винне ухилення однієї зі сторін від виконання укладеного з дотриманням встановленої законом форми договору, який забезпечений завдатком.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з вищенаведених критеріїв, передані однією стороною другій стороні грошові суми або рухоме майно у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом.

Договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами укладено не було, доказів ухилення відповідача від укладання договору суду не надано, тому передані позивачем грошові кошти не можуть вважатись завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Тобто, ч. 2 ст. 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також підлягає поверненню у всіх випадках у разі не виконання або неналежного виконання договору, або його не укладення.

Таким чином, при вирішенні питання щодо стягнення з відповідача грошових коштів у заявленому позивачем розмірі, суд виходить з того, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може бути лише у випадку наявності зобов`язання, яке мало б випливати з основного договору, тобто договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Отже, передані позивачем кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України; одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року у справі №6-176цс12, у якій зазначено наступне: «внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню».

Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовуються у випадках, коли між сторонами укладено договір, якщо він не виконується з вини якоїсь із сторін.

Враховуючи, що передана позивачем відповідачу сума у розмірі 300 Євро та 8000 дол. США за своєю правовою природою є не завдатком, а авансом, суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 300 Євро відповідно до розписки від 27.03.2016 року та у розмірі 8000 дол. США відповідно до розписки від 06.06.2016 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до положень статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. (Постанова ВСУ від 27 січня 2016р. у справі № 6-771цс15).

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2994,58 грн.

На підставі викладеного, ст.ст. 546, 548, 570 України, керуючись ст.ст. 6-13, 81, 141, 142, 200, 206, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 авансовий внесок в розмірі 300 Євро, що станом на 11.06.2019 рік за курсом НБУ еквівалентно 8943,00грн. та 8000,00 доларів США, що станом на 11.06.2019 рік за курсом НБУ еквівалентно 210960,00грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір в сумі 2994,58грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Суддя: В.В. Прохоренко