Дата документу 10.06.2019 Справа № 336/5860/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/5860/18 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
№ 22-ц/807/1607/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат зі сплати комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат зі сплати комунальних послуг.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить сторонам по справі і ОСОБА_3 Учасники права спільної сумісної власності перебувають на реєстраційному обліку у вказаному житлі. З 2008 року відповідач в квартирі не проживає, хоча реєстрації в ній не припинив. Усі комунальні послуги, які нараховуються з розрахунку кількості зареєстрованих осіб сплачує відповідач. З метою досудового врегулювання спору 23 липня 2018 року вона направила відповідачеві вимогу про сплату його частки у витратах на житлово-комунальні послуги, яка отримана відповідачем 30 липня 2018 року, проте відповідач, як і раніше, ухиляється від участі у зазначених видатках, що зумовило звернення позивача з цим позовом до суду. За порушення грошового зобов`язання цивільним законодавством встановлено відповідальність у вигляді стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції. За період з 18 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року позивач сплатила за спожитий газ до встановлення приладу обліку, яке мало місце 26 липня 2017 року, та інші комунальні послуги, а саме: утримання будинку, вивіз побутових відходів, централізоване опалення, 24650 грн. 50 коп., частка в яких відповідача з урахуванням рівної участі в цих видатках всіх співвласників становить 8216 грн. 83 коп. (24650 грн. 50 коп. : 3), а з урахуванням індексу інфляції ця сума дорівнює 11443 грн. 59 коп.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, стягнути з відповідача на її користь 11443 грн. 59 коп., які становлять його частку у витратах зі сплати видатків з утримання будинку, вивозу побутових відходів (ТПВ), централізованого опалення, спожитого до встановлення приладу обліку природнього газу з урахуванням індексів інфляції за період з 18 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року, та витрати зі сплати судового збору у сумі 704 грн. 80 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати житлово-комунальних послуг в сумі 11443 грн. 59 коп., судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначала, що рішення суду першої інстанції вмотивоване, обґрунтоване та законне, а твердження апелянта щодо незаконності рішення суду є безпідставними. З цих підстав просила рішення суду залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а. с. 6).

Наданими суду письмовими фактичними даними доведено, що позивач сплатила за спожиті комунальні послуги суму, що дорівнює 24650 грн. 50 коп.

За змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживачем вказаних послуг відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка містить визначення термінів, є особа, яка є власником(співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідач як власник нерухомості не дав згоду на користування належним йому житлом і споживання в цьому житлі комунально-житлових послуг іншій особі, отже він є споживачем комунально-житлових послуг.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до обов`язків споживача відноситься обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що він мешкає за іншою адресою, фактично не споживає житлово-комунальні послуги в належному йому житлі. Проте такі доводи скаржника є необґрунтованими.

Право споживача бути звільненим від сплати комунальних послуг зумовлено наданням документального підтвердження факту невикористання цих послуг.

Проте відповідач з відповідними заявами до виконавців комунальних послуг, тобто суб`єктів господарювання, що надають комунальні послуги, не звертався, тому їх вартість нараховувалася відповідно до кількості осіб, що є учасниками права власності на житло і споживачами послуг в сенсі закону.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно до вимог договору та цивільного законодавства.

Статтею 544 ЦК України передбачено право боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Посилаючись на те, що позивачем надано документи про те, що вона оплатила отримані послуги відповідно до існуючих тарифів у повному обсязі відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за сплачені позивачем житлово-комунальні послуги в частці, що припадає на відповідача як учасника права спільної власності.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів в наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Відповідачем не надано доказів сплати грошей за житлово-комунальні послуги, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга аргументована також тим, що відповідач не отримує комунальні послуги тому що не проживає у квартирі.

Натомість витрати, які просила стягнути позивач, пов`язані з опаленням будинку та його утриманням, відшкодовувати які є обов`язком власника незалежно від того, чи проживає він у будинку.

Опалення та утримання будинку спрямоване на збереження житлового приміщення та підтримку його у належному стані.

За ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Тож відшкодування витрат, понесених на підтримку стану належного відповідачеві майна є правомірним.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду перешої інстанції та не спростовують їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 10 червня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков