Номер провадження: 22-ц/813/1585/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2018 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання, та визнання права власності на спадкове майно за законом, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про залишення права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_3 ,звернувся до Малиновського районного суду з позовом, уточненим у подальшому до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що з 23 вересня 1997 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Позивач зазначав, що їм з дружиною на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 10 грудня 1997 року належала в рівних частках квартира АДРЕСА_1 .

Вказував, що 12 жовтня 2005 року він разом із ОСОБА_6 уклали з ОСОБА_2 договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А., за умовами якого він та його дружина передали у власність ОСОБА_2 належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а відповідачка зобов`язалась їх довічно утримувати, забезпечувати харчуванням, одягом, необхідною допомогою, сплачувати комунальні платежі, провести ремонт в квартирі та зобов`язалась зберігати в їх безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру.

Відповідно до п. 5 вказаного Договору вартість матеріального забезпечення харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги сторонами була визначена у розмірі 500,00 грн. на місць з урахуванням інфляції та індексації. Пунктом 6 Договору було визначено, що вказаний договір може бути розірваний за згодою сторін, а в разі невиконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією з сторін - у судовому порядку.

Позивач стверджував, що починаючи з дати укладання договору, відповідачка жодного місяця, в повному обсязі, не виконувала обов`язки, передбачені договором, а з 2012 року остання взагалі не з`являлась у вищевказаній квартирі, не приходила до позивача та його дружини, не піклувалась про них та не цікавилась як вони живуть.

Крім того зазначив, що у лютому 2014 року він потрапив до лікарні, де знаходився до 7 березня 2014 року, та за весь час перебування у лікарні його відвідувала тільки донька - ОСОБА_3 , яка щоденно приносила йому їжу, необхідні ліки, несла вся додаткові витрати.

Зазначав, що у зв`язку з тим, що він та його дружина потребували догляду, між ними та КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Малиновського району м. Одеси» було укладено договори про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) громадянина. Потім йому стало відомо, що відповідачка зверталась до КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Малиновського району м. Одеси» з проханням розірвати вказані договори у зв`язку з існуванням договору довічного утримання, з підстав чого на адресу позивача було направлено лист про розірвання договору обслуговування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , померла. Її похованням займалася ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що протягом останніх років відповідачка свої зобов`язання за договором довічного утримання не виконує, за ним доглядають його дочки, позивач просив суд розірвати договір довічного утримання та визнати за ним право власності на його частину квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернулася його дочка ОСОБА_3 , яка, як правонаступник уточнила позовні вимоги та остаточно просила суд розірвати договір довічного утримання від 12 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної нотаріальної контори Петрушенко Т.А., зареєстрований за №2-4403, в частині, що належала ОСОБА_5 та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири під АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_5 .

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про залишення за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 12 жовтня 2005 року між нею та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А., зареєстрований за №2-4403.

Позивачка за зустрічним позовом зазначає, що має право залишити за собою частину майна, яка є предметом договору довічного утримання, оскільки вона виконала свої обов`язки перед ОСОБА_6 , після смерті якої ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснила її поховання, а тому має беззаперечно право на майно ОСОБА_6 у вигляді її частки в розмірі Ѕ в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що на час смерті ОСОБА_6 , між ними був відсутній судовий спір з приводу невиконання або неналежного виконання нею своїх зобов`язань перед ОСОБА_6 , позивачка зазначала, що після смерті ОСОБА_6 , вона є власником її майна.

Оскільки ОСОБА_5 оскаржує договір довічного утримання в частині що стосується його частини квартири АДРЕСА_1 , то позивачка за зустрічним позовом, посилаючись на ч. 2 статті 756 ЦК України просила суд залишити за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом договору довічного утримання.

Ухвалою суду від 16 листопада 2017 року до участі у справі був залучений в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Ухвалою суду від 14 грудня 2017 року провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання, та визнання права власності на спадкове майно за законом, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про залишення права власності було зупинено до 30 травня 2018 року включно, до оформлення спадкоємцями спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою суду від 04 червня 2018 року провадження у вищевказаній справі було відновлено, до участі у справі в якості правонаступника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним було залучено спадкоємця ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , яка є рідною донькою померлого, що підтверджується свідоцтвами про народження та про шлюб. Ухвалою суду від 02 липня 2018 року за заявою представника позивача за зустрічним позовом була витребувана спадкова справа щодо майна ОСОБА_5

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на спадкове майно за законом - задовольнені.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 12 жовтня 2005 між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 щодо передачі у власність ОСОБА_2 Ѕ частини ізольованої квартири під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 36,9 кв.м., загальною - 62,7 кв.м., яка належала ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово - комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів, 10 грудня 1997 року за №6-7496 та зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, 16 лютого 1998 року, за №24, в книзі 243, на сторінці 187.

Визначено, що частка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у праві власності на квартиру під АДРЕСА_1 , складала - Ѕ.

Визначено за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 36,9 кв.м., загальною - 62,7 кв.м., яка належала на праві власності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про залишення права власності - залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2018 року та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі, зареєстрованому 23 вересня 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис №452, що підтверджується свідоцтвом про шлюб

Квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,7 кв.м., належала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1997 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №109038 від 10 грудня 1997 року в рівних частках

12 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений 12 жовтня 2005 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-4406

Відповідно до п. 1 Договору, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 передали у власність ОСОБА_2 належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 36,9 кв.м., загальною - 62,7 кв.м.

Зі змісту п. 4 Договору вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язувалась довічно повністю утримувати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , забезпечуючи їх харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, сплачувати комунальні послуги, провести ремонт в квартирі, що являється предметом договору, а також зобов`язалась зберігати в їх безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги) сторонами була визначена в розмірі 500,00 грн. на місяць з урахуванням інфляції та індексації, що передбачено п. 5 Договору.

Досліджуючи вимоги позивачки за первісним позовом щодо розірвання договору довічного утримання від 12 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , в частині, що належала ОСОБА_5 , колегія суддів виходила з наступного.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до вимог звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено в ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

В силу ч. ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору в судовому порядку зобов`язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Так, підстави для припинення укладеного договору шляхом розірвання визначені в п. 6 Договору, згідно якого вказаний договір може бути розірваний за згодою сторін, а разі невиконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.

Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов`язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача.

При цьому, обов`язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України, покладається саме на відповідача, який надає це утримання.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть

З матеріалів справи вбачається, що лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_6 №1514 від 06 травня 2017 року видано на ім`я ОСОБА_2 , дозвіл Одеської місцевої прокуратури № 2 на видачу трупа від 07 травня 2017 року також виданий на ім`я ОСОБА_2 .

Встановлено, що ОСОБА_2 здійснила поховання ОСОБА_6 , що підтверджується рахунком-фактурою від 08 травня 2017 року, наявним в матеріалах справи.

Таким чином, договір довічного утримання (догляду) у відповідності до частини 2 статті 755 ЦК України припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно ч. 1 ст. 748 ЦПК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Отже після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , відповідно до умов укладеного договору довічного утримання від 12 жовтня 2005 року набула право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві власності, і дане право ніким не оспорюється.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 30 листопада 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 здійснила поховання ОСОБА_5 ..

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.

Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносинам з неналежного виконання сторонами договору довічного утримання (догляду), а також щодо наслідків його невиконання.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 ще за життя поставив питання щодо розірвання договору довічного утримання від 12 жовтня 2005 року посилаючись на невиконання ОСОБА_2 своїх обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідною донькою ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно довідки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рощіної Г.І. від 31 травня 2018 року, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є спадкоємцем ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа до майна ОСОБА_5 також заведена за заявою ОСОБА_3 ..

В процесі судового розгляду встановлено, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення відповідачкою ОСОБА_2 зобов`язань за договором довічного утримання від 12 жовтня 2005 року суду першої інстанції не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів суд вважає доведеним факт невиконання відповідачкою обов`язків за договором довічного утримання від 12 жовтня 2005 року, з підстав чого вимоги позивачки ОСОБА_3 , правонаступника ОСОБА_5 підлягають задоволенню, а договір довічного утримання від 12 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А., зареєстрований за №2-4403, в частині, що належала ОСОБА_5 - розірванню.

Правові наслідки розірвання договору довічного утримання (догляду) передбачено положеннями ст. 756 ЦК України, відповідно до якої у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Застосовуючи наслідки розірвання договору довічного утримання від 12 жовтня 2005 року, суд визначає, що частка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у праві власності на квартиру під АДРЕСА_1 , складала - Ѕ.

За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, щоОСОБА_5 на праві власності належала Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частиниквартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1997 року.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його дочка ОСОБА_3 , яка своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи №1/2018, щодо майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інші особи із відповідними заявами до нотаріуса не звертались.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частинами 1,5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Оскільки відповідно до ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення, то фактично ОСОБА_5 набув право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка була ним передана за договором довічного утримання.

Колегія суддів погоджуються з висновком суду першої інтенції, що оскільки після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла ОСОБА_3 , то в силу ст. 1268 ЦК України у неї виникло право володіння та користування спадковим майном.

Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року).

Судом вірно встановлено, що у позивачки на день винесення рішення відсутній документ про набуття ОСОБА_5 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка була ним передана за договором довічного утримання, а тому вона не має можливості оформити спадщину в нотаріальній конторі.

Відповідно до ст. 25 ЦК України - здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.

За викладених обставин колегія суддів вважає, право на набуття права власності померлим на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, тому після її смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

Відповідно до п.1 глави 8 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства України.

Відсутність рішення про набуття померлим права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , позбавляє позивачку за первісним позовом можливості його надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За таких обставин, суд правильно вважав, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується вимог ОСОБА_2 щодо залишення за нею права власності відповідно до ч. 2 ст. 756 ЦК України на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_5 , то суд прийшов до висновку, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскількиОСОБА_2 не надала достатніх доказів того, що вона належним чином виконувала свої обов`язки за договором довічного утримання щодо ОСОБА_5 і який судом розірваний.

Підсумовуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності правильним є висновок суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, та надані позивачем докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, є належними, достовірними та допустимими.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на упередженість судді, та на те, що суд першої інстанції розглянув справу без доказів та заперечень ОСОБА_2 , без всебічної та повної перевірки обставин справи, не дослідивши та не оцінивши в сукупності надані докази, без детального аналізу законодавства, що регулює спірні відносини між сторонами, дійшов хибного висновку, що в результаті призвело до прийняття невірного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Доводи апеляційної скарги не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновок суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами справи, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.06.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький