Справа № 13082019 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/2831/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Львів

Справа № 442/4508/18

Провадження № 22-ц/811/2831/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Шандри М.М., Цяцяка Р.П.

секретар Симець В.І.

за участю прокурора Панькевича Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2018 року (суддя Хомик А.П.)

у справі

за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2018 року позов задоволено.

Дане рішення оскаржив Заступник прокурора Львівської області подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджується, вважає що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновки суду, які покладені в основу рішення, викладені з порушенням вимог ст. 263 ЦПК України, щодо обов`язку суду повно та всебічно з`ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 392 ЦК України, згідно з якою власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До суду першої інстанції не надавалися докази звернення ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради із офіційною заявою про оформлення права власності на збудований торговий кіоск.

Вказує, що позивач жодним чином не мотивував свої позовні вимоги та не надав жодних доказів, що відповідачем -Дрогобицькою міською радою порушено право власності позивача, чи таке оспорюється або не визнається.

Зазначає, що позивач просить визнати право власності на кіоск як на нерухому майно, однак не наводить доказів приналежності конструкції до об`єктів нерухомого майна, відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано п. 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)", а саме не можуть бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами - про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ст. 8 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про архітектурну діяльність" передбачено введення в експлуатацію спорудженого об`єкта. Отже, визнання права власності на нерухоме майно, їх реєстрація, можлива лише після прийняття в експлуатацію таких, про що відомості в матеріалах справи відсутні.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2018 скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 та представник Дрогобицької міської ради в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином. Від представника Дрогобицької міської ради - Сенців М.М. надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи. Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, враховуючи тривалість розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, а також те, що явка учасників справи не визнана судом обов`язковою, прийшла до висновку, що клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, а розгляд справи можливо провести за наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Статтями 23, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», частинами першою та другою статті 45 ЦПК України (в редакції на час подачі апеляціі прокурора) передбачено право прокурора звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року

№ 3-рп/99 у справі про офіційне тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України під представництвом прокуратурою України інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 місцевий суд виходив з того, що на час будівництва нежитлової будівлі (кіоску) позивач був користувачем відповідної земельної ділянки на умовах оренди, порушення прав інших осіб у зв`язку з таким будівництвом не вбачається, збудоване нерухоме майно відповідає вимогам нормативних документів.

Зважаючи на те, що самочинне будівництво спірного нерухомого майна здійснено без порушення будівельних і технічних норм, а також те, що не здобуто доказів того, що таке будівництво суперечить суспільним інтересам чи порушує права інших осіб та що таким будівництвом порушені санітарно-технічні вимоги чи правила експлуатації, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно договору оренди землі від 08.09.2015 року Дрогобицька міська рада надала ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 20 м.кв., на якій знаходиться приміщення кіоску.

На вказаній земельній ділянці без дозволу та проектної документації було здійснено будівництво нежитлової будівлі (кіоску) літ. А-1, площа якої складає 16,1 кв.м. ( технічний паспорт від 15.06.2018 року ПП « Архібуд1» ).

Згідно з витягом з рішення від 26.12.2008 року №409 виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради вирішено затвердити акти Державної приймальної комісії про прийняття закінчених будівництво об`єктів в експлуатацію за п. 1.9. торгового кіоску на АДРЕСА_1 , загальною площею 17,5 кв.м. Забудовник ОСОБА_1 .

Звертаючись з позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 покликався на те, що за власні кошти на орендованій земельній ділянці збудував нежитлову будівлю площею 16,1 кв.м., при цьому забудова земельної ділянки здійснена в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства, незважаючи на самовільний характер такої забудови, просив визнати за ним право власності.

ОСОБА_1 не надав суду докази того, що він звертався до Дрогобицької міської ради із офіційною заявою про оформлення права власності на збудований торговий кіоск. А тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Як вбачається із матеріалів справи, проектна документація на спірну будівлю не розроблялася, будівництво здійснено без дозволів відповідних органів, а дозвіл на виконання будівельних робіт відсутній.

Тому позивачем порушено вимоги ст.ст. 24, 29 Закону України «Про планування і забудову територій», а право особи, яка не зверталась до органів місцевого самоврядування із заявою про погодження самочинного будівництва, не вважається порушеним чи оспорюваним, оскільки особа, яка незаконно здійснила будівництво, сама допустила порушення.

Виходячи з цього, тільки після відмови в узаконенні самочинного будівництва можливо говорити про порушення, невизнання чи оспорення прав та інтересів позивача.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 № 6 не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди.

У ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" надано визначення тимчасової споруди торгівельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, а саме - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Аналогічне визначення міститься й в п. 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 №244.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать, зокрема павільйони.

Так, згідно умов договору оренди землі від 08.09.2015 року, укладеного між Дрогобицькою міською радою та ОСОБА_1 в оренду передається земельна ділянка площею 20 кв.м. несільськогосподарського призначення для іншої комерційної діяльності на АДРЕСА_1 Львівської області , а саме, для обслуговування торгового кіоску. Згідно п.2.2. на земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна - приміщення кіоску, яке належить орендарю на праві власності. Відповідно до п.5.3. договору орендарю забороняється самовільна забудова земельної ділянки.

Як вбачається зі звіту про проведення технічного обстеження, розробленого ФОП ОСОБА_2 31.07.2018 року та технічного паспорта на нежитлову будівлю (кіоск), кіоск складає залізо - бетонний фундамент, металічний каркас з сандвіч панелями, дах з метало черепиці, підлога з керамічною плиткою та металопластикові вікна та двері. Опалення, водопостачання, каналізування, газопостачання відсутні.

А відтак, спірну нежитлову будівлю можна віднести до тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Окрім того земельна ділянка площею 20 кв.м. в АДРЕСА_1 надавалась в оренду для обслуговування торгового кіоску фізичній - особі підприємцю ОСОБА_1 , а не громадянину ОСОБА_1 щодо нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення.

Суд першої інстанції всупереч положень ст. 263 ЦПК України зазначених обставин не з`ясував, внаслідок чого помилився із застосуванням норми ст. 376 ЦК України та необґрунтовано визнав за позивачем право власності на спірне нежитлове приміщення в порядку самочинного будівництва.

Оскільки районний суд зазначених положень не врахував, судове рішення у справі, яка переглядається, не можна визнати законним, тому доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу та є підставними, оскаржуване рішення необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З врахуванням вищенаведеного, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Львівської області 1057 грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - Львівський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від від 07 серпня 2018 скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Львівської області 1057 грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 cерпня 2019 року

Головуючий

Судді