КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/21914/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8296/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Мицик Ю.С., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що з 08 листопада 2014 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактично стосунки подружжя було припинено на початку 2016 року, а шлюб розірвано у 2018 році. При цьому син залишився проживати з матір`ю, про що відповідач не заперечував.

Впродовж усього часу відповідач не цікавився долею своєї дитини, не телефонував та не виявляв бажання спілкуватися. Призначені судом аліменти відповідач сплачував частково. Тобто у відповідача була фактична можливість виховувати сина, проте, не бажав виконувати свої батьківські обов`язки.

Вказувала, що дитині забезпечені всі гідні умови для проживання та розвитку, вчасно надається медична допомога. Дитина перебуває на утриманні позивача.

Враховуючи те, що батько дитини - відповідач нехтує батьківськими обов`язками, просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_2 судовий збір (т. 1 а.с. 2-9).

06 березня 2018 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги позивача не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам чинного законодавства. Звертав увагу на те, що після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 вони спільно проживали в його квартирі. Під час перебування позивача в пологовому будинку піклувався про неї та забезпечував усім необхідним. Проте у день виписки позивача з дитиною з пологового будинку дізнався, що ОСОБА_1 з дитиною вже залишила пологовий будинок і приховала цю обставину. При цьому, позивач відмовилася проживати разом, ухилялася від зустрічей, приховувала своє місце проживання та не показувала дитину. Зазначав, що місце реєстрації проживання дитини не зареєстровано. Крім того, позивач повідомила, що дитина народжена від іншого чоловіка.

Вказував, що ОСОБА_3 не стоїть на обліку осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах, а також відсутня інформація про те, що дитина піддавалася насильству в сім`ї або є загроза його вчинення. Вважає, що відсутні правові підстави для позбавлення його батьківських прав, оскільки його вини немає, а до такої ситуації призвела незаконна поведінка позивача, що не залежало від дій відповідача. Тому просив відмовити у задоволенні позову повністю та викликати для допиту свідків (т. 1 а.с. 16-37).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької в м. Києві РДА про позбавлення батьківських прав відмовлено (т. 1 а.с. 209-214).

Не погодившись з рішенням районного суду, 02 травня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. На обґрунтування скарги зазначила, що суд неправильно з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Вказувала, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не прагне до побачень з сином, не піклується про його розвиток та здоров`я, не забезпечує харчування та лікування сина. Крім того, відповідач чинить перешкоди у реєстрації місця проживання дитини та має велику заборгованість по сплаті аліментів. Зазначила, що перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною не чинила. Звернула увагу суду на те, що дитина називає батьком іншого чоловіка, який про нього піклується та є чоловіком позивачки (т. 1 а.с. 219-225).

27 травня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків з незалежних від неї причин (т. 2 а.с. 6-16).

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник - адвокат Гудзь В.В. підтримали скаргу і просили її задовольнити, представник ОСОБА_2 - адвокат Лиховид М.С. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

ОСОБА_2 до суду не прибув, був сповіщений належним чином, про що у справі є докази, подав письмову заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на відпустку, проте доказів поважності причин неявки до суду не надав. Представник Служби у справах дітей Дарницької в м. Києві районної державної адміністрації до суду не прибув. Був сповіщений належним чином (т. 1 а.с. 249-250, т. 2 а.с. 1-5, 23).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не відмовляється від дитини має бажання налагодити спілкування з сином та брати участь у його вихованні, певні суперечки між батьками не повинні негативно впливати на розвиток дитини, а тому позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає інтересам малолітнього сина сторін.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_3 , про що 17 серпня 2016 року складено відповідний актовий запис №2855 (т. 1 а.с. 5).

Батьком у Свідоцтві про народження ОСОБА_3 записано відповідача ОСОБА_2

Встановлено, що з народження ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва 23 січня 2018 року (т. 1 а.с. 173).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання дитина в розмірі 1800,00 грн. щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 листопада 2016 до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 69-71).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач сплачує аліменти, розмір заборгованості по аліментам був перерахований державним виконавцем та зменшився.

15 червня 2018 року Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування надала висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , взявши до уваги пояснення позивача про те, що з моменту народження дитини батько не бере участі у вихованні, розвитку та утриманні дитини, не визнавав його своїм сином, не надавав дозволу на реєстрацію місця проживання дитини та пояснення відповідача, що мати дитини чинить перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином, хоча останній бажає його виховувати та брати участь у його житті. Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 10 травня 2018 року №8), а також те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, орган опіки та піклування прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 180-181).

Суд, взявши до уваги даний висновок, зазначив, що в судовому засіданні переконливих даних, які б свідчили про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, і давали б підстави застосувати до нього такий крайній захід впливу як позбавлення батьківських прав, судом не отримано.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із ч. 2 та 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

За змістом роз`яснень, викладених у п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини (ст. 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

За результатами оцінки наданих сторонами доказів і їх особистих пояснень в судовому засіданні суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність спілкування батька з сином і неприйняття ним участі його вихованні викликано кількома причинами, основною з яких є складні відносини, які склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ і звинувачень.

Фактів вчинення позивачем перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною судом не встановлено, водночас і доказів, які б свідчили про те, що позивач повідомляла відповідача про своє місце проживання і будь-яким чином сприяла спілкуванню батька з сином, суду надано не було.

Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58).

Судом першої інстанції було взято до уваги позитивну характеристику з місця роботи відповідача, медичні довідки про стан здоров`я та довідку про те, що відповідач до кримінальної відповідальності не притягувався (т. 1 а.с. 27-30).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виявляв інтерес до дитини, оскільки неодноразово просив позивача визначити час та порядок спілкування з дитиною.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач подавав відзиви на позовну заяву та на апеляційну скаргу, в яких заперечував проти позбавлення його батьківських прав, обґрунтовуючи свої доводи та зазначаючи, що бажає спілкуватися зі своєю дитиною. Така поведінка відповідача дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про відсутність безумовних підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. При цьому належних і допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками і те що, батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 червня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова