Дата документу 26.06.2019 Справа № 310/4679/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/4679/18 Головуючий у 1-й інстанції: Білоусова О.М.
Провадження № 22-ц/807/1892/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Онищенка Е.А.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 29.09.2007р.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.08.2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на цілий нежилий об`єкт нерухомості, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Перебуваючи у шлюбі, сторони почали реконструювати зазначений об`єкт під використання його для комерційних цілей. Вказує, що заробітна плата відповідача не давала йому можливості реконструювати будівлю, а тому реконструкція здійснювалась за її власні кошти, отримані від підприємницької діяльності. Окрім того, вона продала майно, яке належало їй на праві приватної власності, та отримані кошти витрачала на будівництво.

Також відповідачем під час шлюбу було побудовано нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Вважає, матеріальні цінності, вкладені в будівництво та улаштування вказаної нежитлової будівлі, спільною сумісною власністю подружжя. Просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти, витрачені на будівництво та улаштування нежитлової будівлі, літера «А2» загальною площею 626,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Просила поділити вказане спільне майно подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1 ) право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; у власності ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_2 ) залишити грошові кошти, витрачені на будівництво та улаштування нежитлової будівлі літера «А2» загальною площею 626,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28.02.2019р. є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, тому просила суд скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що ствердження апелянта є неспроможними, а судом правильно встановлені всі фактичні обставини у справі, тому вважає, що підстав для скасування рішення не мається ( а.с. 219).

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання апеляційного суду 26 червня 2019р. не з`явився, спрямовані йому судові повістки повторно повернулись без вручення ( а.с. 215, 234-237), інших засобів зв`язку з ним сторонами суду не надано.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явились до суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.09.2007р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с. 6).

Як вбачається з копії рішення Бердянського міськрайонного суду від 08.09.2015 року по справі № 310/5639/15-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7).

На підставі ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.08.2007 року по справі № 2-5294/07 за ОСОБА_3 визнано право власності на цілий нежилий об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 (а.с. 44-45).

Позивач ОСОБА_2 в позові вказувала, що, хоча вказане нежитлове приміщення було набуто відповідачем до шлюбу, але під час шлюбу ними проведено його реконструкцію, внаслідок чого його вартість істотно збільшилась, а кошти на реконструкцію вкладались саме нею від продажу іншого майна та зароблені від здійснення підприємницької діяльності.

Суд з`ясував, що сторонами по справі не оспорюється, що вони як подружжя під час шлюбу почали реконструювати об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 для його використання для комерційних цілей.

Як вбачається з декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 09.11.2015р. № ЗП 61 в період шлюбу, а саме, 18.11.2008р., сторони у справі як подружжя на підставі дозволу про початок виконання будівельних робіт від 11.11.2008р. розпочали відповідні роботи з реконструкції нежитлової будівлі АДРЕСА_1 , які були завершені 01.02.2010р. Кошторисна вартість будівництва склала 124 560,00 грн. (а.с. 39-41).

Суд вказував, що для будівництва позивач залучала свої особисті кошти, отримані від її підприємницької діяльності. Крім того, нею було відчужено особисте майно, а саме: на підставі договору купівлі-продажу 05.09.2007р. нею було продано гараж та земельну ділянку (а.с.10-11), доходи від продажу якого нею були витрачені на будівництво спірного об`єкту.

З копії довідки Бердянської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запо-

різькій області № 8376/08-22-17-01 від 07.07.2015 року вбачається, що за період з 10 січня

.2009р. по 31.12.2014р. ОСОБА_2 отримувала доходи від здійснення підприємницької діяльності (а.с. 12).

З довідки Бердянської ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області від 07.07.2015р. вбачається, що за період з 10.01.2009р. по 30.06.2009р. сума доходу від підприємницької діяльності позивача становить 428 579,00 грн., за період з 01.01.2010р. по 30.09.2010р. сума доходу від підприємницької діяльності позивача становить 497 766,00 грн. (а.с.12).

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, відповідач під час шлюбу побудував нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де замовниками будівництва зазначені відповідач по справі та його батько ОСОБА_6 Вартість нежитлового приміщення літера «А2» загальною площею 626,6 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 , відповідно до звіту про оцінку майна складає 3 732 518,03 грн. (а.с. 46-53).

Також суд визнав факт, що сторони до реєстрації шлюбу, а саме в період набуття права власності відповідачем на будівлю АДРЕСА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому набуте у цей час майно відповідно до статті 74 СК України теж набує статусу спільного майна подружжя.

В матеріалах справи міститься письмова заява ОСОБА_3 , в якій відповідач вказує, що він станом на день придбання ним будівлі по АДРЕСА_1 проживав з ОСОБА_2 спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та визнає, що для придбання цієї будівлі брав кошти у ОСОБА_2 , отримані нею в борг та повернуті нею позикодавцю після продажу належних їй гаражу та земельної ділянки ( а.с. 132).

Також в цій письмовій заяві відповідач визнає, що витрачені на реконструкцію вказаної будівлі кошти у розмірі 130 000 грн. надала ОСОБА_2 , а кошторисна вартість реконструйованого об`єкта становить 124 560 грн. Визнано також відповідачем і участь ОСОБА_2 грошовими вкладеннями у будівництво надбудови під літ. А2 по АДРЕСА_2 , у яку вкладеного 3 000 000 грн.

Отже, у вказаній письмовій заяві ОСОБА_3 фактично визнає позовні вимоги ОСОБА_2 та погоджується із запропонованим нею поділом майна, коли їй передається право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , а йому залишаються кошти, вкладені в будівництво об`єкта літ. А2 по АДРЕСА_2 .

Встановивши вказані обставини та врахувавши визнання позову відповідачем, суд вважав, що позивачем доведено, що реконструкція нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 здійснена за її кошти, що сторони проживали однією сім`єю до шлюбу, тому вважав, що вказану будівлю, яка, до того ж, значно збільшилась у вартості за рахунок вкладених позивачем коштів, можна визнати спільним майном подружжя, поділити майно, виділивши позивачу та визнавши за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на реконструйовану будівлю. Відповідачу ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя судом залишені кошти, вкладені у будівництво нежитлової будівлі літ. А2 по АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_1 вказує, що вона є стягувачем у виконавчому провадженні, боржником у якому є ОСОБА_3 , та у іншій цивільній справі з приводу стягнення грошових коштів та в подальшому в межах виконавчого провадження накладено арешт на спірне майно, що, на її думку, унеможливлює поділ цього майна в обраний позивачем ОСОБА_2 спосіб.

Вказані доводи апелянта знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до звернен-

ня до суду з позовом у цій справі ОСОБА_2 існував спір, який розглядався у цивільній справі № 310/5140/14ц, а саме: за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2 500 000 грн.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 липня 2014р. позов ОСОБА_1 було забезпечено шляхом накладення арешту на майно, серед якого на земельну ділянку площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_3 на праві власності згідно з державним актом про право власності НОМЕР_3 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_4 , та нежитлову будівлю за цією ж адресою ( а.с. 85).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 01.10.2014р. у справі № 310/5140/14ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти разом з процентами у сумі 2 023 607,78 грн. ( а.с. 28-31). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2015р. вказане рішення місцевого суду змінено в частині розміру стягнення, визначено до стягнення безпідставно отриману грошову суму без процентів у розмірі 1 579 800,57 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 31 березня 2015р., та ухвала про забезпечення позову не скасовувалась.

ОСОБА_1 07.05.2015р. був отриманий виконавчий лист на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 коштів у розмірі 1 579 800,57 грн., який звернуто до примусового виконання та за яким постановою від 13 травня 2015р. відкрито виконавче провадження № 47474537 ( а.с. 86).

Постановою державного виконавця від 13.05.2015р. накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3 в межах суми стягнення та оголошено заборону на його відчуження, в тому числі, на нежитлову будівлю та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 87).

Про всі ці обставини зазначали в ході розгляду справи судом першої інстанції третя особа ОСОБА_1 та її адвокат ОСКорнієнко М.О. надавши всі підтверджуючі документи, але суд не взяв їх пояснення до уваги як такі, що не підтверджені належними доказами.

Разом з тим, суд мав перевірити за даними реєстру обтяжень, чи не перебуває спірне майно під обтяженням, але цього не зробив, відкинувши пояснення третьої особи як необґрунтовані без їх ретельної перевірки.

Між тим, за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_3

Перший запис про обтяження цього нерухомого майна внесено за № 7543832 25.07.2014р., підстава - ухвала суду від 18.07.2014р. у справі № 310/5140/14-ц, тобто у тій, у якій ОСОБА_1 позивалась до ОСОБА_3 з приводу безпідставно отриманих коштів.

Наступний запис про обтяження цього майна внесено за № 9704963 18.05.2015р., підстава - постанова державного виконавця від 13.05.2015р. про арешт майна боржника ОСОБА_3 , обтяжувач - Відділ державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції. Тобто виконавче провадження відбувається саме з приводу стягнення коштів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

Також маються ще два записи про арешти всього нерухомого майна ОСОБА_3 : № 13945139 від 30.03.2016р., обтяжувач - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області; № 27058909 від 16.07.2018р., обтяжував - Бердянський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області.

Таким чином, суд вирішив долю арештованого майна, присудивши його іншому з подружжя, яка не є боржником перед ОСОБА_1 та за іншими боргами ОСОБА_3 .

Проте, арештоване майно не може бути предметом поділу доти, доки існує накладений на нього арешт, а особа, яка вважає, що арештоване майно належить або має належати їй, має захищати свої права шляхом пред`явлення позову з урахуванням вимог частин 1-2 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно з якими особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Отже, за цими встановленими обставинами колегія вбачає недобросовісні дії боржника ОСОБА_3 та його колишньої дружини ОСОБА_2 , які спрямовані на ухилення від погашення боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за рахунок реалізації вказаного майна.

На користь зазначеному свідчить той факт, що ОСОБА_3 визнав позов ОСОБА_2 щодо визнання за нею права власності на спірне майно, сторони не повідомили суд про наявні арешти цього спірного майна, а така неодноразова спроба вирішити це питання шляхом судових рішень відслідковується за матеріалами справи.

Так, вперше ОСОБА_2 було подано позов про поділ цього ж майна наприкінці 2015р., та у тій справі було визнано мирову угоду про визнання за нею права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , яка в подальшому апеляційним судом 20.10.2016р. була скасована, а позов про поділ спільного майна подружжя 06.07.2017р. залишено без розгляду за заявою позивача ОСОБА_2 .

Щодо недобросовісної поведінки сторін у справі, якими при поділі майна подружжя переслідується мета приховування цього майна від стягувача шляхом визнання права власності за іншим з подружжя, який не є боржником, висловлено правову позицію у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019р. у справі № 726/831/15ц.

В постанові зазначено, що аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Отже, ухвалюючи рішення про поділ арештованого майна, суд порушив вимоги чинного законодавства та права стягувача у виконавчому провадженні, унеможлививши в такий спосіб виконання рішення про стягнення 1 500 000 грн. боргу на користь ОСОБА_1 за рахунок цього майна.

Крім того, при вирішенні справи суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю до реєстрації шлюбу, про що зазначив в мотивувальній частині рішення, хоча ані таких вимог, ані таких підстав позову ОСОБА_2 в позовній заяві не викладала.

Також суд взагалі не досліджував, скільки коштів було вкладено на реконструкцію та будівництво обох спірних об`єктів, яка частка вкладу кожного з подружжя у збільшення вартості об`єктів внаслідок їх реконструкції чи будівництва, чи є співмірним визначений поділ, а також не врахував, що в Декларації про готовність об`єкту до експлуатації щодо нежитлової будівлі А2 по АДРЕСА_2 фігурує ще один забудовник - ОСОБА_6 , який в такому разі також має права на якусь частку у цьому об`єкті. До того ж, суд не зважив на те, що грошові кошти вже були витрачені на будівництво, а тому не можуть бути предметом поділу, оскільки трансформувались або у будівельні матеріали, або у збудований об`єкт.

Всі вказані порушення і упущення суду вказують на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, тому у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Постановляючи нове рішення колегія у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат, які належить компенсувати апелянту за рахунок позивача, якій відмовлено у позові, у сплаченій за подання апеляційної скарги сумі у розмірі 2925,60 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого 2019 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2925 (дві тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 липня 2019р.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Бєлка В.Ю.

Онищенко Е.А.