Справа № 175/443/19
Провадження № 2/175/120/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

13 червня 2019 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Лукієнко В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

В лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та його адвокат до договором про надання правової допомоги ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Не заперечували проти заочного розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.86,87), відзив на позовну заяву не подала, а тому зі згоди позивача та його адвоката суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні вважала позов обґрунтованим ,надала пояснення у якості свідка .

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні вважав позов обґрунтованим,надав пояснення у якості свідка.

Вислухавши пояснення позивача і його адвоката, свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Встановлено, що рішенням Виконкому ради народних депутатів №155 від 21 грудня 1994 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на відведення земельної ділянки та будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8). На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво житлового будинку на праві особистої приватної власності від 27 лютого 1995 року, ОСОБА_2 була відведена земельна ділянка площею 0,1 га під будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

В середині 2002 року ОСОБА_1 разом з дружиною вирішили придбати житловий будинок в місті АДРЕСА_1 . Так, через оголошення про продаж будинку, позивач познайомився з ОСОБА_4 , який повідомив про підготовку ним документів на продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 Дніпровський район м. Підгородне АДРЕСА_1 . Домовившись про всі істотні умови, позивач передав ОСОБА_4 грошові кошти на оформлення документів на будинок та в подальшому укладення договору купівлі-продажу. ОСОБА_4 мав доручення від імені власника будинку ОСОБА_2 на право дарування, обміну або продажу за ціну та на умовах за своїм розсудом будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та паралельно оформлювати будь-які документи стосовно будинку. Доручення було посвідчене 21 травня 2001 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Криворотько В.М., зареєстроване в реєстрі за №1-2593 та видане строком на 3 (три) роки (а.с.19).

На початку квітня 2003 року з дозволу ОСОБА_4 сім`я позивача заселилася до будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З того часу позивач відкрито та добросовісно користується домоволодінням, яке мали намір придбати та за яке вже сплатили грошові кошти ОСОБА_4 , який діяв за дорученням від імені власника будинку ОСОБА_2 .

Тільки 30 січня 2004 року ОСОБА_4 ввів в експлуатацію зазначене домоволодіння, що підтверджується Актом державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд (а.с.11), та 18 березня 2004 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с.12). Але, поки ОСОБА_4 чекав витяг з Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» для продажу будинку, закінчився строк наданого ОСОБА_2 доручення. Власник будинку (відповідачка по справі) ОСОБА_2 змінила своє місце проживання і зв`язок з особою обірвався, тому у ОСОБА_4 відпали правові підстави (титул) на розпорядження чи користування зазначеним будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи відсутність будь-яких правовідносин між ОСОБА_1 та титульним володільцем вищезазначеного домоволодіння ОСОБА_2 , позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх майнових прав.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року.

Відповідно до п. 13 Постанови пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України №5 від 07 лютого 2014 року, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Окрім цього, Верховним Судом України в узагальненні та аналізі розгляду деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ за 2013 рік «Набувальна давність (ст. 344 ЦК України)», зазначено, що для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Таким чином, оскільки розходження в розумінні поняття «добросовісність» при застосуванні ст. 344 ЦК України спричиняє певні труднощі, це питання потребує роз`яснення.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з попереднім власником спірного домоволодіння ОСОБА_2 в жодні договірні відносини не вступав. Позивач разом з дружиною ОСОБА_3 почав постійно проживати у спірному домоволодінні з початку квітня 2003 року. З того часу та по теперішній день ОСОБА_1 підтримує домоволодіння у належному стані, проводить поточні та капітальні ремонти будинку, сплачує всі комунальну послуги та постійно добросовісно і відкрито для усіх сусідів користується спірним домоволодінням.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вищевикладені обставини підтверджуються наявними на руках у позивача оригіналами вищевказаних правовстановлюючих документів на будинок, та додатковими доказами, зокрема довідкою голови вуличного комітету Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №39 від 12 січня 2019 року про підтвердження факту постійного, добровільного і відкритого користування спірним будинком за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20), договором про користування електричною енергією від 25 квітня 2003 року укладеним від імені ОСОБА_1 (а.с.21), розрахунковою книжкою за електроенергію ОР №3502156, заведену на ім`я ОСОБА_1 (а.с.22), договором №6 на користування приладами обліку від 14 березня 2003 року (а.с.23-24), актом приймання приладів обліку від 14 травня 2004 року (а.с.25), квитанціями про сплату комунальних послуг, податкових платежів (а.с.26-33), медичною карткою заведеною 03 листопада 2007 року на ім`я ОСОБА_3 в якій зазначено адресу проживання позивача: АДРЕСА_1 (а.с.34-37).

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

В даному випадку, відомості щодо добросовісно заволодіння ОСОБА_1 будинком, факту відкритого, безперервного володіння будинком позивачем протягом десяти років підтвердили також свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які є сусідами позивача та проживають по даній вулиці вже АДРЕСА_2 років. Також свідки підтвердили ту обставину, що ОСОБА_2 з початку 2001 року і до теперішнього часу жодного разу до домоволодіння АДРЕСА_1 не навідувалася та за усі ці роки жодна особа не заявляла своїх прав чи претензій до вищезазначеного домоволодіння.

Позивач у договірні відносини з відповідачем не вступав, хоча добросовісно, але без згоди власника, заволодів та користується домоволодінням, дбає про технічний стан будинку, який є єдиним житлом. Іншого житла позивач не має, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №152537550 від 14 січня 2019 року (а.с.40). На сьогоднішній день право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №152538660 від 14 січня 2019 року . Заборони відчуження та іпотека відсутні (а.с.18).

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , суд вважає за необхідне визнати право власності за ОСОБА_1 за набувальною давністю.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 15, 16, 344 ЦК України, Роз`ясненнями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, ст. 12, 13, 76, 130, 141, 223, 263-266, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Озерянська Ж.М.