Житомирський апеляційний суд
Справа №296/289/19 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 71 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/289/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, про встановлення факту постійного проживання на території України

за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області

на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 20 лютого 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року представник звернувся в інтересах ОСОБА_1 до суду із заявою в порядку окремого провадження. Просив встановити факт постійного проживання заявника до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України. Вимоги обґрунтовував тим, що заявник є громадянином Республіки Ірак та з 1989 по 1992 роки проживав на території України у місті Житомирі. Встановлення даного факту необхідно для набуття заявником громадянства України та отримання ним паспорта громадянина України.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 лютого 2019 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», в період з 1989 року по 1992 рік.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (надалі - УДМС) подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, а заяву залишити без розгляду. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що для встановлення факту постійного проживання заявнику належить довести не лише проживання на території України до проголошення незалежності, але й те, в якому конкретно жилому приміщенні населеного пункту він проживав у зазначений період. Проте у підтвердження таких обставин належних та допустимих доказів суду не надано. Ухвалене судом першої інстанції рішення ґрунтується лише на показаннях свідків, які є недостовірними. Так, свідку ОСОБА_3 у 1989 році виповнилося лише сім років та через малолітній вік він не може наразі чітко пам`ятати тодішні події, а із довідки ОСББ слідує, що балансоутримувачу невідомий факт проживання заявника з 1989 по 1992 роки без реєстрації. Хоча у той час іноземець повинен був мати дозвіл на проживання та підлягав обов`язковій прописці, але заявником не надано доказів законності його перебування на території СРСР у 1989-1991 роках. Окрім того, згідно з частиною другою ст.315 ЦПК України в судовому порядку може бути встановлений факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво», що породжує право на набуття громадянства України та від чого залежить й вирішення питання одержання паспорта громадянина України. Оскільки УДМС оспорює право заявника на набуття громадянства України шляхом встановлення факту проживання останнього на території України, то вбачається спір про право, який не може бути розглянутий у порядку окремого провадження, а тому заява має бути залишена без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що заявник на даний час має намір подати зобов`язання припинити громадянство Республіки Ірак, подати заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням та отримати паспорт громадянина України. Доводи УДМС щодо сумнівності показань свідків необґрунтовані, оскільки факт проживання заявника можливо встановити лише показаннями свідків, враховуючи, що у спірний період він проживав на території УРСР, а згодом - України без прописки, що, окрім показань свідків, також підтверджується довідкою ОСББ від 08 травня 2019 року №525.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Встановлюючи в окремому провадженні факт постійного проживання заявника в період з 1989 року по 1992 рік на території, яка згодом стала територією незалежної України відповідно до Закону України «Про правонаступництво», суд першої інстанції виходив із доведеності на підставі показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тих обставин, що заявник, працюючи вантажником на базарі, як близький знайомий їх батька та чоловіка, проживав без прописки у їх квартирі будинку АДРЕСА_1 з 1989 року по 1992 рік.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 частини другої ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста ст.294 ЦПК України.

Перелік фактів, передбачений частиною першою ст.315 ЦПК України, не є вичерпним. Відповідно до частини другої даної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Разом із тим, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги. Проте заявник вправі самостійно обирати шлях досягнення кінцевої мети.

Як убачається зі змісту заяви порушується питання набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до змісту частини першої ст.8 Закону України «Про громадянство» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання особи до складу Українською Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заву про набуття громадянств України реєструються громадянами України.

Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006), урегульовано, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання особи до складу Українською Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст.8 Закону України «Про громадянство»), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання особи до складу Українською Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (зміст п.44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень).

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Багдаді та є громадянином Республіки Ірак (а.с.6).

Із ксерокопії свідоцтва серії НОМЕР_1 слідує, що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 26 квітня 2017 року зареєстрований шлюб заявника та ОСОБА_5 , громадянки Грузії, про що складений актовий запис №683 (а.с.69 зворот).

Головним управлінням ДМС України в Харківській області 12 липня 2017 року заявнику наданий дозвіл на імміграцію в Україну, а 13 липня 2017 року - видана посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 (а.с.8,68 зворот).

Управлінням введення реєстру територіальної громади Житомирської області 25 вересня 2018 року зареєстровано місце проживання заявника за адресою: АДРЕСА_2 .

У заявника відсутні документи, що підтверджують факт його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». За таких обставин, він намагається в суді довести, що постійно проживав без прописки у квартирі будинку АДРЕСА_1 в період з 1989 року по 1992 рік.

Проте, станом на 1989 рік заявник досяг віку 26 років та УРСР входила до складу СРСР. Правовий статус іноземців на той час був урегульований Законами СРСР «Про правове положення іноземних громадян у СРСР» від 24 червня 1981 року №5152-Х та «Про державний кордон СРСР» від 24 листопада 1982 року, а також Положенням про в`їзд до СРСР та про виїзд із СРСР, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 22 вересня 1970 року №801, та Правилами перебування іноземних громадян у СРСР, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 10 травня 1984 року №433. Отже, іноземець на території СРСР повинен був мати дозвіл на проживання та підлягав обов`язковій прописці.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з рішенням виконкому Житомирської міської ради від 11 січня 1996 року №12 дев`ятиповерховому житловому будинку АДРЕСА_1 була надана нова адреса: АДРЕСА_3 (лист Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради від 15 травня 2019 року №2534/13 приєднаний до відзиву на апеляційну скаргу).

Із довідки голови ОСББ «Проїзд академіка Тутковського 15» ОСОБА_7 від 26 березня 2019 року №318, копія якого приєднана до апеляційної скарги, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_4 заявник не був прописаний, а факт його проживання без прописки за даною адресою з 1989 по 1992 роки не відомий. Також повідомляється, що зміна адреси відбулася лише в назві вулиці (вул.Бориса Тена на проїзд Ак.Тутковського) та номеру будинку (№98 на №15). Номера квартир не змінювалися. У квартирі НОМЕР_3 за даною адресою заявник не був прописаний, а факт його проживання не відомий.

Одночасно із довідки того ж голови ОСББ «Проїзд академіка Тутковського 15» ОСОБА_7 від 08 травня 2019 року №525, яка приєднана до відзиву на апеляційну скаргу, вбачається, що згідно зі свідченнями сусідів заявник проживав за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_6 ) з 1989 по 1992 рік, але прописаним не був.

Якщо при розгляді справи про встановлення факту заінтересованою особою буде заявлений спір про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює право подати позов на загальних підставах.

При розгляді даної заяви про встановлення факту постійного проживання суд першої інстанції не звернув уваги на заперечення УДМС (а.с.17-22).

Встановлення факту постійного проживання пов`язується з подальшим вирішенням спору про право заявника на оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням та наступним одержанням паспорта громадянина України, а тому спір належить вирішувати на загальних підставах, а не у порядку окремого провадження.

Ураховуючи викладене вище, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції, а заяву про встановлення факту постійного проживання на території України залишає без розгляду.

Керуючись ст.ст.259,268,294,367-368,374,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 20 лютого 2019 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 24 червня 2019 року.