Справа №490/7459/16-ц
Провадження №22-ц/812/1196/19
№22-ц/812/1225/19 Головуючий суду першої інстанції - Черенкова Н.П.
Категорія 5 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

без участі учасників судового процесу, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданими через її представника ОСОБА_2 , на ухвалу та рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 22 травня 2019 року, ухвалені під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст яких складено 22 травня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване підприємство 1407», ОСОБА_4 та приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко Марія Володимирівна, про визнання права власності на нерухоме майно та його витребування з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_1 подала до ОСОБА_3 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

23 квітня 1998 року нею та ОСОБА_4 у рівних частках було отримано в дар двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У 2016 році позивачці стало відомо, що належну їй та ОСОБА_4 квартиру було придбано ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2016 року, укладеного ним з товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване підприємство 1407» в особі директора ОСОБА_5 .

Посилаючись на те, що квартира з її володіння та володіння ОСОБА_4 вибула поза їх волею, ОСОБА_1 просила визнати за нею та ОСОБА_4 право власності на вищезазначену квартиру, витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_3 на підставі ст.388 ЦК України та повернути її власникам.

Право на вчинення дій в інтересах ОСОБА_4 без доручення позивач обґрунтовувала ст.1158 ЦК України, яка передбачає право на вчинення дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення, якщо цим інтересам загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 01 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 було забезпечено шляхом накладення арешту на квартиру.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 подавався зустрічний позов про визнання права особистої приватної власності на вищезазначену квартиру, який ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 травня 2019 року за клопотанням ОСОБА_3 , поданим через його представника ОСОБА_6 , залишений без розгляду.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 22 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, що не позбавляє позивача права звернутися за захистом права у спосіб, визначений законом.

Ухвалою від 22 травня 2019 року скасовано заходи забезпечення позову шляхом зняття арешту з квартири у зв`язку з відмовою у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду та ухвалою, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду та ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.

Обґрунтовуючи скарги, позивач зазначала, що обраний нею спосіб захисту, а саме витребування майна із чужого незаконного володіння, відповідає вимогам законодавства та судовій практиці. Договір купівлі-продажу №221 від 12 вересня 2000 року, що має інформацію про посвідчення Товарною біржею «Нерухомість-Сангай», є нікчемним, його недійсність встановлена ст.228 ЦК України і не підлягає визнанню дійсним чи недійсним у судовому порядку. Скасування заходів забезпечення позову судом створює можливість для укладання відповідачем угод купівлі-продажу.

Перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України визначено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснює, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 1998 року подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_7 , набули в рівних частках (по Ѕ частці) право власності на квартиру АДРЕСА_1 в житлово-будівельному кооперативі «Комунар» (т.1 а.с.6-7, 13).

15 травня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 здійснено реєстрацію права власності на вищезазначене майно у комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» під №17843.

Згідно з квитанціями за 2011-2019 роки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 сплачували комунальні послуги за квартиру (т.1 а.с.110-121, 123-134, 139-150, 152-166, т.2 а.с.66, 67, 72-81, 101, 102, 169, 170).

Довідка ОСББ «Комунар» від 17.04.2018 р. свідчить, що ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі, але не проживає (т.2 а.с.103).

14 вересня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 украдено договір №221 купівлі-продажу вищезазначеної квартири, який було посвідчено керівником товарної біржі «Нерухомість-Сангай» Баклановою Е.В, з якого випливає що квартира у повному обсязі продана продавцем на підставі договору дарування, зареєстрованого у Миколаївському МБТІ 28.04.1998 р. за №433, вартість квартири визначена на підставі довідки БТІ. На зворотньому боці договору міститься реєстраційний напис про його реєстрацію у БТІ 19.09.2000 р. у реєстровій книзі №91 за реєстровим №7102 (т.2 а.с.45).

Згідно з інвентарною справою на квартиру та відповіддю директора КП «Миколаївське МБТІ» від 26.06.2017 р. станом на 28 грудня 2012 року останніми власниками квартири зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 23.04.1998 р. (т.1 а.с.180).

Матеріали інвентарної справи свідчать, що ніхто до МБТІ з заявою про визначення вартості квартири для продажу та здійснення реєстраційного напису не звертався. Останньою заявою про здійснення реєстраційного напису є заява ОСОБА_4 від 30.04.1998 р. про реєстрацію договору дарування.

18 листопада 2014 року державним реєстратором Миколаївського міського управління юстиції Риженком О.С. прийнято рішення про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_8 на підставі вищевказаного договору (т.2 а.с.13-15).

21 листопада 2014 року цим же реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ТОВ «Спеціалізоване підприємство 1407» на підставі свідоцтва про право власності №29858079 від 21.11.2014 р. (т.1 а.с.196, 197, т.2 а.с.13-15).

23 червня 2016 року ОСОБА_3 придбав у ТОВ «Спеціалізоване підприємство 1407» на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірну квартиру, про що було здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.194-195, т.2 а.с.13-15).

Згідно з актом від 22 вересня 2016 року, складеного позивачем за участі двох її представників, у спірній квартирі сторонніх речей, які б не належали їй, немає. Усі речі, які перебувають у квартирі, належать їй та її чоловікові ОСОБА_4 (т.1 а.с.64-66).

13 червня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірваний (т.1 а.с.248-249).

Встановивши зазначені обставини, взявши до уваги положення законодавства, в тому числі щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у викладеній нею редакції.

Згідно з ст.ст.80, 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано доказів, які свідчать, що її частка квартири вибула з її володіння не з її волі іншим шляхом, оскільки договір відчуження квартири від 14 вересня 2000 року, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 листопада 2014 року, у судовому порядку не оспорювався.

Посилання її в апеляційній скарзі на те, що відсутня потреба у визнанні недійсним вказаного договору, оскільки у даному випадку є належним способом захисту витребування майна, тому що цей договір є нікчемним в силу ст.228 ЦК України, не можуть бути прийняті до уваги, тому що таких вимог в суді першої інстанції не заявлялося.

Відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції неодноразово у правових позиціях наголошував, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Отже, застосування статті 216 ЦК України неможливо при зверненні з позовом до третьої особи, якій майно було відчужене.

Однак, треба доводити неправомірність первісного договору, на підставі якого майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

І тільки після доведення вказаного факту наступають підстави для витребування майна.

Тільки заперечення факту правомірності передання майна, як це здійснено позивачем, недостатньо для витребування майна від добросовісного набувача.

За такого, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Такої ж думки колегія суддів і щодо оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 4, 9, 10 статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Оскільки судом першої інстанції ухвалено законне рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , то його висновок щодо скасування заходів забезпечення позову є правильним.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення та ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 22 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 18 липня 2019 року.