Справа № 754/4342/18
У Х В А Л А

Іменем України

12 червня 2019 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Дмитрієвій А.А.

у відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного старшого державного виконавця Деснянського районного відділу виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Олени Василівни при винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.03.2018 року,

ВСТАНОВИВ:

В провадження судді Деснянського районного суду м. Києва Галась І.А. надійшла скарга ОСОБА_1 , подана представником - адвокатом Шаповалом А.М. на дії державного старшого державного виконавця Деснянського районного відділу виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Олени Василівни при винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.03.2018 року.

Вимоги скарги обґрунтовано наступним.

Деснянським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, керуючись ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» було направлено для виконання та до відома постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.03.1018 року, винесену при примусовому виконанню постанови № 754/4197/17 від 12.06.2017 року, що видав Деснянський районний суд м. Києва. Вказує, що важливим значенням для справи є те, що 01.03.2018 року ОСОБА_1 було відправлено формуляр заяви в Європейський суд з прав людини по справі, яка стосується справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 130 КУпАП.

Зазначили, що скаржник в усному порядку повідомив старшого виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби територіального управління юстиції у м. Києві Диких Олену Василівну про направлення формуляру заяви в Європейський суд з прав людини.

Вказано, що незважаючи на вищевказаний факт, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.03.2018 року, старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Оленою Василівною було відкрито виконавче провадження з виконання постанови №754/4197/17, виданої 12.06.2017 року Деснянським районним судом м. Києва. Вказують, що з постановою погодитись не можливо, оскільки дії старшого державного виконавця Диких О.В. є незаконними щодо відкриття даного виконавчого провадження та винесення постанови від 01.03.2018 року.

Вважають, що своїми діями старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Оленою Василівною порушено права Боржника та його охоронювані законом інтереси. Вказують, що про відкриття виконавчого провадження скаржник дізнався 18.03.2018 року.

Посилаючись на викладені обставини справи, просить суд: 1) скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.03.2018 року; 2) зобов`язати старшого державного виконавця Деснянського районного відділу виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Олену Василівну винести постанову про зупинення постанови №754/4197/17 виданої 12.06.2017 року Деснянським районним судом м. Києва.

В судове засідання заявник (скаржник) ОСОБА_1 , представник заявника (скаржника) не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі скаржника та його представника, відповідно до якого заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі.

Старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Диких О.В. або уповноважений представник Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання по розгляду скарги не з`явився. Про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся своєчасно та належним чином про, що свідчать матеріали справи. Надано матеріали виконавчого провадження №55887308.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 447 ЦПК, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу ДВС, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У відповідності до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами першою й другою статті 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржується. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Враховуючи вимоги статті 450 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності сторін, що не з`явились та які були повідомлені своєчасно та належним чином про розгляд скарги.

У зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заявника, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина3ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів.

Гарантуючи судовий захист з боку держави,Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст.22, ст.64 Конституції України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції від 06.02.2018 року, чинній на момент ухвалення спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції від 06.02.2018 року, чинній на момент ухвалення спірної постанови) передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції від 06.02.2018 року, чинній на момент ухвалення спірної постанови) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом..

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права та свободи.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи ВП №55887308, 01 березня 2018 року старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Оленою Василівною винесено Постанову «Про відкриття виконавчого провадження» з виконання постанови №754/4197/17 виданої 12.06.2017 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення на користь держави штрафу в розмірі 40800 грн.

Супровідним листом від 01 березня 2018 року старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Олена Василівна надіслала, зокрема, на адресу ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 / для виконання та до відома копію постанови про відкриття виконавчого провадження, винесену при примусовому виконанні постанови №754/4197/17 від 12.06.2017, що видав Деснянський районний суд м. Києва.

05 липня 2018 року заступником начальника Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Зленко Оксаною Василівною, при примусовому виконанні постанови №754/4197/17 виданої 12.06.2017 року Деснянським районним судом м. Києва винесено постанову «Про виправлення помилки у процесуальному документі», постановлено: внести виправлення до документа «Постанова про відкриття виконавчого провадження» від 20.11.2018 року» - змінено резолютивну частину постанови, а саме з: стягнення на користь держави штрафу в розмірі 40800 грн. на стягнення на користь держави судового збору у розмірі 320 грн.

25 вересня 2018 року старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шавель Олесею Володимирівною, при примусовому виконані постанови №754/4197/17 виданої 12.06.2017 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення на користь держави судового збору у розмірі 320 грн., винесено постанову «Про арешт майна боржника», якою накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Супровідним листом від 25 вересня 2018 року старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шавель О.В. надіслала, зокрема, на адресу ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 / для виконання та до відома копію постанови від 25.09.2018 року, винесену при примусовому виконанні постанови №754/4197/17 від 12.06.2017, що видав Деснянський районний суд м. Києва.

25 вересня 2018 року старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шавель Олесею Володимирівною, при примусовому виконані постанови №754/4197/17 виданої 12.06.2017 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення на користь держави судового збору у розмірі 320 грн., керуючись п.5 ч. 1 ст. 37 Закону країни «Про виконавче провадження» винесено постанову «Про повернення виконавчого документа стягувачу».

Супровідним листом від 25 вересня 2018 року старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шавель О.В. надіслала, зокрема, на адресу ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 / для виконання та до відома копію постанови від 25.09.2018 року, винесену при примусовому виконанні постанови №754/4197/17 від 12.06.2017, що видав Деснянський районний суд м. Києва.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного .

Згідно зі ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всієї території України. Примусове виконання рішень судів та інших юрисдикційних органів законом покладено на державну виконавчу службу. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) закріплені у Законі України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Конституційний суд України зазначає, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 11.03.2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Крім того, обов`язкове виконання рішення суду покладається також Конвенцією про захист прав та свобод людини, яка ратифікованаЗаконом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" від 17.07.1997 р. Отже, її положення є обов`язковими для виконання Україною.

Ст. 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право на справедливий суд, однак дане право було б ізольованим, якщо допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали чинності. Тлумачення ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року), (Рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece) від 19.03.1997 року).

Рішення суду, яке набуло законної сили, повинно бути виконане. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права.

Відмова суду в поновленні строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа призведе до того, що вказане судове рішення не буде виконане, що суперечить основним принципам національного законодавства України та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 7 травня 2002 року у справі "Бурдов проти Росії": по-перше, нагадав, що п. 1ст. 6 Європейської конвенції з прав людини (Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод 1950 р.) надано кожному право звертатися до суду у разі будь - якого спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що являє право порушувати позовне провадження у судах з питань цивільно-правового характеру; проте таке право було б ілюзорним, якби правова система держави-учасника Європейської конвенції припускала, щоб судове рішення, яке набрало чинності та є обов`язковим до виконання, залишалося б недіючим; по-друге, визнав немислимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, детально визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд справи, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень; по-третє, наголосив, що виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

Як визначено у ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції від 06.02.2018 року, чинній на момент ухвалення спірної постанови) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом.

Аналізуючи положення Закону України «Про виконавче провадження», можна дійти висновку, що стадія примусового виконання судового рішення є невід`ємною частиною відновлення прав особи із застосуванням судової процедури, відповідно до якої стягувач має сподіватись на фактичну реалізацію своїх прав згідно із юридично закріпленим змістом впродовж чітко регламентованого строку.

Звертаючись до суду з скаргою на постанову «Про відкриття виконавчого провадження» від 01 березня 2018 року, заявник зазначає, що ним усно повідомлено державного виконавця про направлення формуляру заяви в Європейський суд з прав людини.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч.1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. За ч.6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Характеризуючи письмові докази як документи, їх властиві такі ознаки: як письмова форма, призначення та характер відомостей, що містяться в них.

Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій корпії, оскільки оригінал документа є єдиним примірником, то судом оригінали документів вимагаються лише для ознайомлення та огляду в судовому засіданні, при цьому в справі залишаються належним чином завірені копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних) копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При ухваленні рішення суд керується положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався заявник, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволені скарги, оскільки матеріали виконавчого провадження №55887308 не містять належних доказів про повідомлення державного виконавця про оскарження постанови суду №754/4197/17 від 12.06.2017 року, а тому державним виконавцем правомірно винесено постанову «Про відкриття виконавчого провадження»від 01.03.2018 року.

Керуючись статтею 19 Конституції України, статтями 258-260, 263-268,447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволені скарги ОСОБА_1 на дії державного старшого державного виконавця Деснянського районного відділу виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Диких Олени Василівни при винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.03.2018 року - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий: