РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 572/2455/18

Провадження № 22-ц/4815/697/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Слободянюк Б.К.

Рішення ухвалене в м. Сарни

Дата складання повного тексту рішення 05.03.2019

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" Крилової О.Л. на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення боргу за договором вкладу, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь борг за договором вкладу в розмірі 54136 грн., який складається з 30000 грн. вкладу та 24136 грн. - відсотків.

Даний позов мотивує тим, що 15 травня 2014 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №SAMDNWFD800 вклад «Депозит плюс на 1 міс.», відповідно до якого Банк прийняв грошові кошти в сумі 30000,00 гривень. Процентна ставка за користування вкладом складає 18 % річних. Вищевказані грошові кошти були передані працівнику ПАТ КБ «Приватбанк» для зарахування через термінал банку. Підтвердженням отримання коштів відповідачем слугують встановленні судом обставини справи у кримінальному провадженні № 572/535/15-к про обвинувачення працівника ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 191, ч.З ст. 191 КК України. Зокрема, згідно встановлених вироком суду № 572/535/15-к від 25 березня 2016 року обставин ОСОБА_2 15.05.2014 року, працюючи на посаді провідного менеджера Сарненського відділення №1 ПАТ КБ «ПриватБанк» (), будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи в приміщенні ПАТ КБ «Приватбанк», що по вул. Суворова в м. Сарни, для поміщення на депозитний рахунок отримав від клієнта вказаної банківської установи ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000 грн., які мав за допомогою терміналу внести кошти на депозит ОСОБА_1 , запевнивши останнього, що внесе ці гроші упродовж доби, адже так передбачено банківською системою. Наступного дня позивач отримав смс-повідомлення як підтвердження про відкриття депозитного рахунку. На підтвердження укладення договору та передачі коштів працівник банку віддав позивачу його копію договору про відкриття депозиту та карточки, одна з яких була депозитною, а інша кредитною на суму 25 тис. грн.

В п.6 вищевказаного договору передбачена процедура автоматичної пролонгації договору.

Позивач надіслав на адресу відповідача лист-вимогу з метою повернення йому, в тому числі грошових коштів (вкладів), що є предметом позову. Однак, ПАТ КБ «Приватбанк» на день подання позовної заяви не повернув позивачу його вклад по вказаному рахунку, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 борг за договором вкладу в розмірі 54136 грн. вкладу та відсотків. Вирішено питання про судові витрати.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник АТ КБ "ПриватБанк" Крилова О.Л. вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеності обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вказує на те, що під час укладення договору вкладу не було дотримано його форми, відтак письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначає, що на підтвердження вимог, з урахуванням норми ст. 1059 ЦК України, позивач повинен був надати суду оригінал договору та платіжний документ, що відповідає вимогам НБУ (квитанцію) , про внесення за цим договором коштів. Будь-які інші докази не є допустимими.

Також вказує, що суд першої інстанції вирішуючи питання по суті позовних вимог залишив поза увагою клопотання АТ КБ "ПриватБанк" щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності до позовних вимог щодо відсотків.

Крім того, в рішенні суду не наведено розрахунок та правове обґрунтування суми стягнутих відсотків в розмірі 24136 грн, адже в наданому позивачем до позовної заяви розрахунку, сума відсотків зазначена 16200 грн.

Зазначає, що наявність порушеної кримінальної справи в якій позивач є потерпілим, не є підставою для задоволення позову про стягнення коштів з банку. Адже, позивач має право звернутись з цивільним позовом про відшкодування завданої майнової шкоди в рамках кримінального провадження, до особи, яка буде визнана винною у вчинення кримінального правопорушення відповідним вироком суду.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення боргу за договором вкладу.

Відзив на апеляційну скаргу банку у встановлений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Згідно з ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова банку у поверненні грошових коштів із вкладного рахунку позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та умовам укладеного між сторонами договору.

Такі висновки районного суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено 15.05.2014 року договір №SAMDNWFD800 вклад «Депозит плюс на 1 міс.», відповідно до умов якого Банк приймає грошові кошти в сумі 30000 грн. на строк 1 місяць по 15.06.2014 року включно із процентною ставкою за користування вкладом 18% річних. Залишок на вкладі станом на 15.05.2014 року становить 30000 грн. (а.с.10).

Пунктом 6 даного договору передбачено, що у разі, якщо по закінченню мінімального терміну вкладу, зазначеного у п.1 даного договору клієнт не заявив банку про бажання отримати вклад, мінімальний термін вкладу автоматично вважається продовженим ще на один місяць. Новий строк вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Договором передбачено, що він вступає в силу з дня його підписання. Строк дії договору закінчується з виплатою всієї суми вкладу разом з процентами. Разом з тим, умовами договору не передбачено видачу документа про внесення коштів, таким чином заперечення представника в цій частині не заслуговують на увагу.

Договір підписаний сторонами по справі, що свідчить про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та погоджувались на такі умови, а тому договір, відповідно до ч.1ст.638 ЦК України є укладеним.

Частиною 1 статті 1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.1060 ЦК України, за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

06 серпня 2018 року позивач висунув ПАТ КБ «ПриватБанк» письмову вимогу про повернення йому грошових коштів, що знаходяться на рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» за умовами договору №SAMDNWFD800 вклад «Депозит плюс на 1 міс.», а саме: 30000 грн. вкладу та 18% річних на вказану суму з 15.05.2014 року (а.с.11).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Всупереч таким вимогам закону та положенням укладеного з позивачем договору Банк вимогу вкладника не задовольнив, чим, на думку суду, порушив свої зобов`язання щодо виплати володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Відмова банку у поверненні грошових коштів із вкладного рахунку позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст.41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та умовамукладеного між сторонами договору.

Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, які врегульовані нормами ЦК України та угодами між ними, і саме умовами цих договорів передбачений обов`язок Банкувиплатити володільцеві рахунку грошові кошти на умовах та в порядку, встановлених договором, недотримання якого і є підставою для стягнення на користь позивача коштів з відповідача.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне незастосування строку позовної давності за клопотанням Банку апеляційним судом відхиляються, оскільки суперечать положенням закону про позовну давність.

Так, відповідно до п.2 ч.1ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.

Однак, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні суду не наведено розрахунок та правове обґрунтування суми стягнутих відсотків в розмірі 24136 грн, адже в наданому позивачем до позовної заяви розрахунку, сума відсотків зазначена 16200 грн.

Так з урахуванням заяви банку про застосування позовної давності до правовідносин, щодо стягнення відсотків, що за умовами договору банківського владу становлять 18 % річних від суми вкладу, що становить 30 000 грн., колегія суддів вважає, що до задоволення підлягають відсотки в сумі 16200 грн., які обґрунтовуються розрахунком долученим до матеріалів справи позивачем та не спростовані відповідачем.

За таких обставин, суд першої інстанції не повній мірі дотримався норм матеріального та процесуального права, не всі його висновки відповідають обставинам справи, а тому оскаржене рішення підлягає зміні в частині розміру стягнення відсотків за договором банківського вкладу.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна інстанція доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, а загалом позов підлягає до задоволення на 85,34 %, то з відповідача на користь держави за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає до стягнення судовий збір в сумі 601,48 грн. (704,80 х 85,34%). За подачу апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір в розмірі 1057,20 грн., однак з урахуванням часткового задоволення позову до сплати підлягав судовий збір в сумі 902,22 грн. (601,48х150%), тобто відповідачем за подачу апеляційної скарги було переплачено судовий збір в сумі 154,98 грн., що підлягає компенсації за рахунок держави. Однак, застосувавши взаємозалік, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 446,50 грн. (601,48-154,98)

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" Крилової О.Л. задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2019 рокузмінити, зменшивши суму стягнення відсотків за договором вкладу, що стягнуто з ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь ОСОБА_1 , з 24136 грн. до 16200 грн., таким чином загальна сума стягнення за договором вкладу 30 000 грн та відсотками 16200 грн, складає 46200 грн.

Стягнути з ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (01001,м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) на користь держави, судовий збір в розмірі 446,50 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 червня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук