ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3392/19 Справа № 213/319/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/319/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Державний нотаріус П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитна Наталія Василівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. о 13 годині 22 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного нотаріуса П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитної Н.В., ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання незаконними відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії та рішення нотаріуса.

Позов обґрунтовано тим, що 17 березня 2017 року Державним нотаріусом П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитною Н.В. було відкрито спадкову справу у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 - чоловіка ОСОБА_1 . Спадкова справа була заведена на підставі заяви ОСОБА_2 та свідоцтва про смерть ОСОБА_4 . В свідоцтві про смерть, виданого 29 вересня 2016 року Департаментом Охорони Здоров`я Штату Вашингтон , окрім інших відомостей, зазначено, що померлий був одружений з ОСОБА_1 , місце проживання подружжя АДРЕСА_1 та тривалість проживання за цією адресою 10 місяців.

Нотаріусом не було встановлено місце відкриття спадщини перед заведенням спадкової справи, а вже після її заведення, направлено запит до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті Кривому Розі ради про підтвердження відомостей щодо останнього місця реєстрації. З отриманої відповіді вбачається, що надається інформація про місце реєстрації ОСОБА_4 , а не про фактичне місце проживання. На думку позивача, державний нотаріус, повинна була роз`яснити ОСОБА_2 про право на звернення до суду із заявою про встановлення місця відкриття спадщини, оскільки, по-перше, відсутні документи, що підтверджують місце відкриття спадщини, по-друге, було надано свідоцтво про смерть з якого вбачалось, що ОСОБА_4 проживав на територій США, при цьому не було надано документів з яких би вбачалось, що спадкодавцю належить будь-яке майно на території України, єдине щодо якого допускається оформлення спадщини за національним законодавством, згідно положень Закону України «Про міжнародне приватне право».

ОСОБА_4 не зважаючи на реєстрацію за адресою: АДРЕСА_2 , не проживав в місті Кривому Розі з 2001 року, оскільки навчався та працював у м. Києві. З 2009 року по 2011 рік він навчався в Harvard Business School (Бостон, Массачусетс, США). В подальшому ОСОБА_4 три роки працював на території Російської Федерації, а з 2011 року і до часу смерті був працівником McKinsey&Company (Російська Федерація, м. Москва). З 2012 року ОСОБА_4 фактично проживав на території США. Стаття 70 Закону України «Про міжнародне приватне право» імперативно визначає, що спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Заповіт ОСОБА_4 не складався. Останнім місцем проживання є АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Натомість державний нотаріус - Оксамитна Н.В ., включила до кола спадкоємців ОСОБА_9 , яка ніколи не проживала у штаті Вашингтон разом з померлим, хоча норми ст. 1269 Цивільного кодексу України, яка є імперативною, встановлює, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

29 травня 2017 року позивачем була направлена до Державного нотаріуса Оксамитної Н.В. заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка, оскільки вона припускає наявність права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на території України, а в силу норм ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а рухомого майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Державний нотаріус Оксамитна Н.В. у відповідь на її заяву листом від 19.07.2017 року повідомила, що нею пропущений строк для прийняття спадщини і такий може бути поновлений у судовому порядку. Позивач вважає таку позицію нотаріуса незаконною та абсурдною, про що свідчать норми ст. 1268 ЦК України, які визначають, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї, а вона, як дружина, постійно проживала разом з ОСОБА_4 та фактично прийняла спадщину.

Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати незаконним рішення Державного нотаріуса П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитної Наталії Василівни про визнання ОСОБА_9 спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , а також визнати незаконною відмову зазначеного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ухвалення рішення без повного та всебічного з`ясування обставин справи та неврахування правових висновків Верховного Суду. Позивач вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що державний нотаріус не приймала рішення про визнання спадкоємцем ОСОБА_9 та не відмовляла позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка. При цьому, позивач вказує на те, що ОСОБА_9 не є такою, що прийняла спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки сам по собі факт реєстрації її місця проживання разом з померлим не свідчить про їх проживання разом, адже ОСОБА_4 за місцем реєстрації не проживав. Вважає, що суд не надав належної оцінки Свідоцтву про смерть, виданому 29 вересня 2016 року Департаментом Охорони Здоров`я Штату Вашингтон , де , окрім інших відомостей, зазначено, що померлий був одружений з ОСОБА_1 , місце проживання подружжя АДРЕСА_1 та тривалість проживання за цією адресою 10 місяців. Також, на думку позивача, судом не було враховано факт порушення нотаріусом Закону України «Про нотаріат», і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5, який не встановив місце відкриття спадщини перед заведенням спадкової справи. При цьому, позивач надала до суду апеляційної інстанції копію Постанови Вищого Суду Штату Вашингтон Округу Кінг від 22 лютого 2018 року, якою ОСОБА_4 визнано резидентом округу Кінг штату Вашингтон та встановлено, що відповідно до пункту 11.04.2015 року (1) (а) переглянутого Кодексу Штату Вашингтон виживша дружина успадковує всю частку майна померлої особи нажитого спільно з дружиною (-м), так як у померлої особи не було дітей на момент смерті. Єдиним спадкоємцем рішенням цього суду визнана ОСОБА_1 . Вказує, що ця постанова є вагомим доказом по справі, однак була проігнорована судом першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Жук В.В., зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , будучи завчасно належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (т. 2 а.с. 77), в судове засідання не з`явилася та про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до початку судового засідання до суду не надала, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_9 - адвоката Жука В.В., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданого 29 вересня 2016 року, згідно якого, місто його смерті - штат Вашингтон м. Сієтл, США (т. 1 а.с. 14).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 є батьками померлого ОСОБА_4

Згідно Свідоцтва про реєстрацію шлюбу № НОМЕР_1 штата Массачусетс ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був одружений з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Бостон 8 серпня 2015 року (а.с. 11).

29 травня 2017 року дружина померлого - ОСОБА_1 склала заяву, яка адресована в органи нотаріату або всім, кого це стосується, про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Справжність підпису останньої на заяві засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. та до реєстру внесено відповідний запис №769 (т. 1 а.с. 12).

Заява ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , надійшла до П`ятої Криворізької нотаріальної контори 19 липня 2017 року (т. 1 а.с. 12) та листом за вихідним №1092/02-14 від 19.07.2017 року Завідувач П`ятої Криворізької нотаріальної контори Оксамитна Н.В. повідомила заявника про пропуск нею строку для прийняття спадщини, роз`яснивши їй положення ЦК України щодо поновлення пропущеного строку у судовому порядку та можливість залучення до спадкування за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину (т. 1 а.с. 18).

Листом №1170/02-14 від 16.08.2017 року Завідувач П`ятої Криворізької нотаріальної контори Оксамитна Н .В. повідомила ОСОБА_1 про те, що у П`ятій Криворізькій нотаріальній конторі заведено спадкову справу №71/2017 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою батька спадкодавця ОСОБА_2 , що надав довідку з останнього постійного місця реєстрації спадкодавця. Також зазначила й про те, що батьки померлого спадкодавця повідомили нотаріуса про суперечки стосовно спадщини між ними та дружиною померлого, у зв`язку з чим останні одержали 31 липня 2017 року постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину згідно ст. 49 Закону України «Про нотаріат», та провадження було зупинено до вирішення спору між спадкоємцями у судовому порядку (т. 1 а.с. 19).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними рішення Державного нотаріуса П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитної Н.В. про визнання ОСОБА_9 спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , а також про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що Державним нотаріусом П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитної Н.В. не приймалося рішення про визнання ОСОБА_9 спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , та не виносилася постанова про відмову ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

У частині першій статті 68 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дій нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії, чи які відмовили в їх вчиненні.

Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов`язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов`язково обґрунтовуватися причини такої відмови.

Частиною третьою статті 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій.

Згідно з частиною четвертою статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Аналогічна вимога міститься у частині третій глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку, є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів.

У главі 13 Порядку визначено, що у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, постанова про відмову ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , П`ятою Криворізькою нотаріальною конторою не виносилась.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) захисту необхідно розуміти такий, що призводить до поновлення порушеного права, є адекватним наявним обставинам.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивачем ОСОБА_1 обраний спосіб захисту порушених прав шляхом визнання незаконними рішення Державного нотаріуса П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитної Н.В. про визнання ОСОБА_9 спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , а також про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , тоді як відповідних процесуальних рішень, які можуть бути предметом оскарження в судовому порядку, Державним нотаріусом П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитною Н.В. не приймалося, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Доводи ж позивача ОСОБА_1 про те, що Державним нотаріусом П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитною Н.В. було порушено вимоги Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5, колегією суддів не приймаються, оскільки такі обставини підлягають перевірці виключно при розгляді цивільних справи щодо визнання неправомірними дій нотаріуса та зобов`язання його вчинити передбачені законом дії, а таких позовних вимог заявлено не було.

При цьому, колегія суддів відхиляє й доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_9 не є такою, що прийняла спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, та суд першої інстанції не надав належної оцінки Свідоцтву про смерть, виданому 29 вересня 2016 року Департаментом Охорони Здоров`я Штату Вашингтон , де , окрім інших відомостей, зазначено, що померлий був одружений з ОСОБА_1 , місце проживання подружжя АДРЕСА_1 та тривалість проживання за цією адресою 10 місяців, оскільки такі обставини теж не підлягають встановленню в ході розгляду даної справи, з урахуванням вищевикладеного.

У зв`язку з вищенаведеним колегія суддів вважає, що висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог ґрунтується на вимогах закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції та спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: