Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 459/2186/16-ц

провадження № 61-2985ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (правонаступник померлого ОСОБА_2 )

відповідач - ОСОБА_3 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року у складі судді Левика Я. А., Струс Л. Б., Цяцяка Р. П.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

03 серпня 2016 року ОСОБА_2 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , просив:

- визнати договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом жилого будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 14 травня 2001 року, посвідчений державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 2-466, удаваним з моменту його укладення в частині зазначення покупця;

- визнати покупцем за вказаним договором не відповідача ОСОБА_3 , а позивача ОСОБА_2

Позов обґрунтовано тим, що 14 травня 2001 року ОСОБА_2 , для проживання із родиною, придбав у ОСОБА_5 незакінчений будівництвом жилий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 », про що оформлено договір купівлі - продажу. Представником продавця ОСОБА_5 за дорученням від 01 березня 2001 року діяла дружина позивача - ОСОБА_6 .

Вважаючи, що не можна вказати у договорі покупцем позивача ОСОБА_2 , оскільки його дружина ОСОБА_6 при укладенні договору представляла інтереси продавця, за порадою юристів покупцем у договорі зазначено відповідача ОСОБА_3

До підписання договору купівлі - продажу ОСОБА_2 передав кошти за придбаний об`єкт незакінченого будівництва у розмірі 4 504,00 грн ОСОБА_5 . Відповідач на той час не міг сплатити зазначені кошти, оскільки йому було лише 18 років, він був студентом і повністю перебував на утриманні батьків, кошти у нього були відсутні, він не працював, а навчався на платній основі. Будівництво здійснювалось виключно на кошти ОСОБА_2 , отримані ним як споживчий кредит у розмірі 4 500,00 доларів США, та його дружини на кошти отримані за продаж успадкованого нею майна.

29 березня 2012 року право власності на житловий будинок оформлено на відповідача ОСОБА_3 , його зазначено покупцем у спірному договорі купівлі-продажу.

До 2016 року відповідачем ОСОБА_3 не заперечувалось його право власності на жилий будинок, він не висловлював бажання проживати у цьому будинку.

З 2007 року у будинку проживали позивач разом з дружиною, донькою, зятем та двома онуками. Цими ж особами здійснювався догляд та утримання спірного житла, його необхідний поточний ремонт, сплачувались усі комунальні платежі.

Відповідач ОСОБА_3 із народження проживав у квартирі у АДРЕСА_2 , та є власником ј її частини. У 2016 році для оформлення субсидій позивач звернувся до сина щодо реєстрації свого фактичного місця проживання та переоформлення на нього будинку, але отримав відмову. Під час цієї розмови позивач ОСОБА_2 зрозумів, що відповідач не визнає право власності батька на будинок і вважає його своїм.

03 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер (а. с. 97, Т. 1).

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 22 травня 2017 року до участі у справі залучено правонаступника позивача - ОСОБА_1 , яка у судовому засіданні позов підтримала з викладених у ньому підстав. Зазначила, що строк позовної давності обчислюється з 2016 року, а саме з моменту виникнення спору, коли позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача ОСОБА_3 про реєстрацію у спірному будинку для оформлення субсидії. У разі визнання судом строку позовної давності пропущеним, просила його поновити і задовольнити позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 29 травня 2017 року позов задоволено. Визнано спірний договір купівлі - продажу незакінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями з моменту його укладення удаваним у частині зазначення покупцем ОСОБА_3 Визнано покупцем за договором купівлі - продажу незакінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 .

Враховуючи час придбання незавершеного будівництва, введення його в експлуатацію (час, коли ОСОБА_2 мав заявити про себе як покупець), однак, зважаючи на стан здоров`я позивача, його хронічну хворобу, а також, що зверненню до суду із позовом до ОСОБА_3 йому перешкоджали родинні відносини батька з сином, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позовної давності з поважних причин, а тому право позивача як покупця спірного будівництва (а надалі його правонаступника) підлягає захисту. Із вказаних підстав у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування позовної давності відмовлено.

Оскільки спірний договір укладено до прийняття ЦК України 2003 року, відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України, при вирішенні цієї справи суд керувався положеннями ЦК Української РСР, зокрема, статтями 58, 60 ЦК Української РСР.

На підставі показань свідків, що фактично спірне незакінчене будівництво придбано та закінчено будівництвом позивачем ОСОБА_2 за його кошти і для свого користування, а відповідач ОСОБА_3 коштів на придбання та будівництво цього будинку не надавав, оскільки на той час не працював, був студентом платної форми навчання та перебував на утриманні батьків, ніколи у спірному будинку не проживав, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання спірного договору удаваним у частині покупця та зазначити покупцем - ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 як особи, яка не є стороною у справі, відхилено; апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задоволено. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 травня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що суд першої інстанції у порушення вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Відповідно до частини першої статті 33, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року позивач мав довести факт порушення, невизнання чи оспорювання його прав відповідачем. Сторонами спірного договору є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , участь в його укладенні на стороні продавця за довіреністю від останнього брала ОСОБА_6 (дружина позивача). Пред`явлення позову до неналежного відповідача має наслідком відмову в позові. Суд першої інстанції не роз`яснив позивачу ОСОБА_2 та його правонаступнику ОСОБА_1 наслідки пред`явлення позову до неналежного відповідача, а також право заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним або залучення співвідповідача та/або третьої особи. Такими діями суд фактично позбавив позивача можливості реалізувати своє право на судовий захист.

Рішення у цій справі створює права та обов`язки для продавця, тому суд першої інстанції мав залучити до участі у справі як співвідповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Оскільки на стадії апеляційного розгляду залучення співвідповідачів або направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з цих підстав не передбачено, а зазначені порушення є істотним порушення норм процесуального права, що впливає на вирішення спору, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасував і відмовив у позові.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 (особа, яка не є учасником справи - дружина відповідача ОСОБА_3 ), апеляційний суд визнав безпідставною, оскільки рішення у справі із таким предметом позову не впливає на її права та інтереси, набуття за оспорюваним договором майна не стосується ОСОБА_4 , вона на час укладення спірного договору у шлюбі із відповідачем не перебувала, набуття такого майна за договором, чи зміна прав і обов`язків за вказаним договором у випадку задоволення позову не впливатиме на її права та обов`язки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 (правонаступника позивача ОСОБА_2 )

У січні 2018 року позивач звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 та ухвалити у справі нове рішення про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 судового збору, залишити в силі рішення суду першої інстанції, змінивши його мотивувальну частину в частині позовної давності відповідно до обґрунтування, наведеного у касаційній скарзі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги особи, яка подавала апеляційну скаргу, ОСОБА_4 .

У січні 2018 року ОСОБА_4 також звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати частково і ухвалити нове, яким доповнити мотивувальну частину рішення в частині застосування закону, який підлягає застосуванню, зокрема, статтею 71, частиною першою статті 80 ЦК Української РСР; апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року за касаційною скаргою ОСОБА_1 відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2018 року визнано поважними підстави для поновлення процесуального строку та поновлено ОСОБА_4 процесуальний строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 .

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи ОСОБА_1 , викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначено, що суд першої інстанції не порушував вимог статті 10 ЦПК України 2004 року, оскільки вказаною статтею на суд не покладено конкретного обов`язку роз`яснювати позивачу його право заявляти клопотання про заміну неналежного відповідача належним.

Не роз`яснення судом позивачу його права заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним не впливають на заміну неналежного відповідача належним, оскільки заявляти таке клопотання, відповідно до статті 33 ЦПК України 2004 року, - це право, а не обов`язок позивача. Суд не має права замінити неналежного відповідача належним, а лише може з власної ініціативи залучити належного відповідача, як співвідповідача.

У цій справі відсутні підстави для заміни відповідача, оскільки ОСОБА_3 є належним відповідачем у справі, оскільки позов стосується визнання спірного договору купівлі - продажу удаваним у частині покупця, а покупцем спірного договору зазначено саме ОСОБА_3 . Тому немає підстав для залучення ОСОБА_5 до участі у справі як співвідповідача, оскільки позов стосується не визнання договору купівлі - продажу недійсним, а визнання його удаваним лише в частині покупця, що не вплине на його права та обов`язки.

Безпідставними є висновки суду апеляційної інстанції про необхідність залучення до справи як відповідача чи третьої особи дружини позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , оскільки придбання нерухомого майна за спірним договором купівлі - продажу здійснювалося за рахунок спільних коштів позивача та його дружини, а тому придбане ними майно могло належати подружжю лише на праві спільної сумісної власності, що відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не вимагає залучення до участі іншого з подружжя, оскільки правочин вважається вчиненим за згодою всіх співвласників.

Суд апеляційної інстанції, відхиливши доводи особи, яка подавала апеляційну скаргу, ОСОБА_4 , порушиви вимоги статей 303, 304 ЦПК України 2004 року, оскільки не надав оцінки всім її доводам, і не відхилив їх з належним правовим обґрунтуванням.

Відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.

Доводи ОСОБА_4 (особи, яка подавала апеляційну скаргу), викладені в касаційній скарзі

Касаційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції про поважність підстав пропуску позивачем ОСОБА_2 позовної давності є помилковим, оскільки оскаржуваний договір укладено до прийняття ЦК України 2003 року, тому до вказаних правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК Української РСР. Статтею 71 ЦК Української РСР встановлено трирічний загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено. Статтею 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позивач ОСОБА_3 дізнався про укладення оскаржуваного договору купівлі - продажу у травні 2001 року і міг його оскаржити до суду не пізніше травня 2004 року. Частиною першою статті 80 ЦК Української РСР визначено, що закінчення строку позовної давності є підставою для відмови у позові.

Висновок суду стосовно поважності пропуску позовної давності за станом здоров`я позивача у 2002 - 2016 роках не підтверджено належними доказами у справі. Надані докази підтверджують факти звернення позивача за медичною допомогою та перебування його на лікуванні протягом 2005 - 2016 років, однак не підтверджують його хворобу у період до травня 2004 року. Водночас позивач, незважаючи на отримання ним статусу інваліда ІІ групи загального захворювання з 01 квітня 2004 року та хронічні хвороби вів активне особисте та соціальне життя, зокрема, активно займався проблемами своєї сім`ї - брав участь у будівництві будинку, що підтверджено показаннями свідків у справі; особисто укладав договори купівлі-продажу будівельних матеріалів, що використовувалися при будівництві будинку; особисто проводив розрахунки з працівниками за виконані роботи у будинку; працював на різних роботах до 09 вересня 2014 року; вступав у грошово-кредитні відносини з юридичними та фізичними особами, зокрема, і з установами банків.

Суд апеляційної інстанції не розглянув заяву представника відповідача про застосування позовної давності.

При винесенні оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не враховано майнові інтереси дружини відповідача, яка брала активну участь у будівництві, придбаного за спірним договором купівлі - продажу будинку шляхом надання коштів. Тому на підставі статей 60, 61, 62, 63 СК України об`єкт нерухомого майна - будинок АДРЕСА_1 є таким, що набутий відповідачем за час шлюбу з ОСОБА_4 , тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи ОСОБА_1 (правонаступника позивача ОСОБА_2 ), викладені у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 .

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 вказала про безпідставність доводів цієї касаційної скарги, просила закрити касаційне провадження, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що справа не впливає на права та обов`язки дружини відповідача, оскільки спірний договір укладено до укладення ними шлюбу.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційних скарг, відзивів на них, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підлягають

задоволенню частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 травня 2001 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 незакінчений будівництвом жилий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , про що оформлено договір купівлі - продажу незакінченого будівництвом жилого будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Продавцем у договорі зазначено ОСОБА_5 в інтересах якого за дорученням від 01 березня 2001 року діяла дружина позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , а покупцем - син позивача ОСОБА_2 - відповідач ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі - продажу не обговорював його істотних умов, не оглядав майно, не узгоджував ціну, не обговорював якість та строки передачі майна, не передавав кошти продавцю, усі ці дії здійснював позивач ОСОБА_2 , який разом з дружиною ОСОБА_6 купували будинок для себе, за власні кошти. За порадою юристів покупцем у договорі купівлі - продажу зазначено сина відповідача ОСОБА_3 , оскільки неможливо було зазначити покупцем ОСОБА_2 , враховуючи, що інтереси продавця ОСОБА_5 за його дорученням представляла дружина фактичного покупця ОСОБА_2 .

Продаж здійснено за 4 504,00 грн, які позивач ОСОБА_2 особисто передавав продавцю ОСОБА_5 до підписання договору купівлі - продажу в момент оформлення доручення на його дружину 01 березня 2001 року. На момент укладення спірного договору відповідачу ОСОБА_3 виповнилося 18 років, він був студентом і повністю знаходився на утриманні батьків, жодними коштами не володів, не працював, був студентом та навчався на платній формі навчання. Спірний договір з часу укладення був частково удаваним правочином у частині покупця, оскільки спірний будинок придбав позивач ОСОБА_2 та надалі добудував за власні кошти. У будівництво, яке тривало до 2007 року, вкладено значні кошти. Усі роботи з будівництва здійснював та оплачував позивач. 02 червня 2005 року позивачем отримано споживчий кредит у сумі 4 500 доларів США, які вкладені у будівництво спірного будинку. Дружиною позивача продано успадковане нею майно, кошти від якого вкладено у будівництво спірного будинку. Відповідач ні на купівлю, ні на будівництво придбаного будинку коштів не надавав, оскільки не мав на той час жодних доходів.

Право власності на житловий будинок на підставі рішення Виконавчого комітету м. Червонограда від 29 березня 2012 року оформлено на відповідача ОСОБА_3 , оскільки він був зазначений покупцем у спірному договорі купівлі-продажу.

До 2016 року відповідач ОСОБА_3 не заперечував право власності позивача на жилий будинок, бажання проживати у цьому будинку не висловлював.

З 2007 року у спірному будинку проживали позивач ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_6 , донькою ОСОБА_1 (яка є правонаступником позивача ОСОБА_2 ), зятем та двома онуками. Цими ж особами здійснювався догляд та утримання спірного житла, необхідний поточний ремонт, сплачувались усі комунальні платежі.

Відповідач ОСОБА_3 з народження проживав у квартирі у АДРЕСА_2 , та власником ј її частини.

У 2016 році для оформлення субсидій позивач ОСОБА_2 звернувся до сина щодо реєстрації свого фактичного місця проживання та переоформлення на нього будинку, але отримав відмову. Під час цієї розмови позивач ОСОБА_2 зрозумів, що відповідач ОСОБА_3 не визнає право власності батька на будинок і вважає його своїм.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Предметом позову у цій справі є вимога про визнання удаваним у частині покупця договору купівлі - продажу незакінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 14 травня 2001 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) та визнання покупцем за договором.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України, визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У справі про визнання удаваним договору у частині покупця спірні правовідносини виникли у позивача із сторонами договору купівлі - продажу будинку. Належними відповідачами мають бути сторони договору купівлі - продажу будинку. Проте позов пред`явлено лише до однією сторони договору купівлі - продажу квартири - ОСОБА_3 .

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що без залучення до участі у справі сторін оспорюваного в частині покупця договору суд не може давати оцінку підставам та предмету позову, тобто спір не може бути вирішений без залучення усіх належних відповідачів (співвідповідачів).

Верховний Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 570/3439/16-ц, провадження№ 14-512 цс 18, постанова від 12 грудня 2018 року зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

З огляду на викладене, висновок суду апеляційної інстанції про відмову в позові є законним та обгрунтованим.

Перевіряючи доводи касаційних скарг ОСОБА_1 про необхідність закриття апеляційним судом апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_4 у частині її права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 292 ЦПК України 2004 року особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що правовідносини у цій справі не стосуються її прав та обов`язків, оскільки спірний договір укладався до її шлюбу з відповідачем, визнається удаваним на момент укладення, тобто не впливає на її майнові права.

За змістом статей 292 - 295 ЦПК України 2004 року суддя - доповідач повинен перевірити, зокрема, наявність в особи, яка подає скаргу, права на апеляційне оскарження судового рішення; чи дотримано строк на подання апеляційної скарги.

У пункті 8 постанови Пленуму від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» Верховний Суд України роз`яснив, якщо обставини відсутності у особи права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував (стаття 292 ЦПК України) будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Дійшовши висновку, що суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції відхилив її апеляційну скаргу та залишив оскаржуване рішення без змін, проте такий висновок суду не відповідає зазначеним вище нормам цивільного процесуального права.

Таким чином, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом повноважень суду апеляційної інстанції рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року в частині відхилення апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 травня 2017 року підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зауважує, що доводи касаційних скарг щодо не надання належної оцінки доказам у справі судом апеляційної інстанції з огляду на підстави відмови в позові не мають правового значення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року).

Суд касаційної інстанції зазначає, що доводи касаційної скарги правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 не спростовують висновки суду апеляційної інстанції про відмову у позові.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , Верховний Суд дійшов висновку про часткове їх задоволення, скасування рішення суду апеляційної інстанції в частині відхилення апеляційної скарги ОСОБА_4 , в іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року скасувати в частині відхилення апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 травня 2017 року, в цій частині передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик