Справа № 509/824/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.,

при секретарі Осадченко С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Горб С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Овідіополь, Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна у вигляді грошей, суд -

ВСТАНОВИВ:

03 березня 2017 року представник позивачки звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що між позивачкою та відповідачем у 2009-2013 рр. відбулися дружні стосунки, під час яких вона витрачала на користь відповідача кошти. На час подачі позову позивачка не підтримує стосунки із відповідачем і між ними не має домовленості про повернення останнім безпідставно набутого майна та безпідставно набутих коштів. Відбулося безпідставне збагачення відповідача через позивачку і воно не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Під час стосунків у відповідача виник борг і він запропонував відкрити рахунок на ім`я позивачки щоб, коли він находиться у рейсі, перераховувати туди кошти з метою погашення боргу. Однак відповідач неодноразово телефонував позивачці та знову просив витрачати кошти на його користь. Таким чином борг збільшувався. У період грудня 2009 р. по березень 2011 р. відповідач безпідставно набув кошти у розмірі 362 313 грн., факт безпідставно набутого майна підтверджується товарними накладними, товарними чеками і документацією із фінансових установ.

Позивачка просить суд зобов`язати відповідача надати суду докази які б свідчили про можливість або не можливість повернення позивачу безпідставно набутого майна в натурі. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість безпідставно набутого майна у сумі 362 313 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму судового збору у розмірі 3 626 грн. 89 коп.

В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги в частині виправлення ім`я та по батькові відповідача.

Відповідач позов не визнав та надав суду пояснення, згідно яких він дійсно раніше з 2009 до 2012 рр. підтримував стосунки із позивачкою. Познайомився він з нею, коли придбав у її матері житловий будинок у с. Калаглія. Під час знайомства він працював на судах та часто знаходився за кордоном. У 2012 р. позивачка звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до нього про стягнення з нього боргу. У 2012 р. позов був задоволений, а у 2013 р. апеляційний суд Одеської області залишив рішення у силі. Особисто він ніколи не звертався до ОСОБА_1 за фінансовою та іншою допомогою та вона не сплачувала на його користь будь-які витрати. Крім того, відповідач звернувся до суду із заявою про пропущення позивачкою строку позовної давності тому що , як вбачається із позову, про порушення її прав позивачці стало відомо у 2011 р., а тому вона мала звернутися до суду з позовом до 2014 р. Крім того, позивачка зверталася до суду з позовом до нього про витребування боргу у 2012 р., у зв`язку з чим перебіг позовної давності було перервано. Однак остаточне рішення по тій справі набуло чинності у 2013 р., а тому строк позовної давності сплив у 2016 р. Позивачка не заявляла у суді клопотання про поновлення їй строку на подачу позову. Посилання позивачки на наявність судового розгляду цивільної справи у 2014 р. Малиновським районним судом м. Одеси є необгрунтованим тому що позивачем у тій справі був ОСОБА_2 , а відповідачем ОСОБА_1 та предметом позову було питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, виділення в особисту приватну власність легкового автомобілю, стягнення компенсації частини вартості легкового автомобілю.

Суд, заслухавши поясненні сторін, допитавши свідків та вивчивши матеріали справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими , а тому у задоволенні позову належить відмовити у повному обсязі з огляду на наступне:

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої зроблено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В ході судового розгляду позивачка надала суду пояснення, з яких вбачається, що в період часу 2009-2013 рр. вона була знайома та підтримувала дружні стосунки з відповідачем. За цей час відповідач придбав у її матері житловий будинок, розташований у с. Калаглія Овідіопольського району Одеської області. Відповідач на той час був моряком закордонного плавання й часто знаходився за межами України. За цей період часу вона, діючі з дружніх мотивів на прохання відповідача витрачала свої кошти на придбання для відповідача будівельних матеріалів, які були використані для ремонту його житлового будинку. Також вона сплачувала за відповідача комунальні послуги (електрику, газ) за обслуговування будинку. Крім того, вона сплачувала за відповідача кредит , який він отримав у банку для придбання автомобілю, а також вона сплатила курс лікування відповідача у наркологічній лікарні. Коли відповідач був у закордонному рейсі, вона перераховувала йому гроші через систему WESTERNUNION, а також сплачувала за нього послуги мобільного оператора. Загальна сума витрачених на користь відповідача коштів складає 362 313 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує положеннями ст.ст.1212 ЦК України й вважає, що відбулося безпідставне збагачення відповідача за рахунок позивачки. Тобто позивачка обрала спосіб захисту свого права шляхом подання кондикційного позову, який передбачає позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права.

Згідно змісту позовної заяви та пояснень позивачки вбачається, що об`єктом позову є грошові кошти. Тобто позивачка вважає, що вона витратила на користь відповідача саме грошові кошти.

На підтвердження своїх вимог позивачка надала суду наступні докази:

- розрахунок суми позовних вимог, який є арифметичними підрахунками витрат, який складений власноруч самою позивачкою (а.с.5-11). Суд не приймає вказаний розрахунок як доказ, тому що він не відповідає вимогам ст.ст.76,95 ЦПК України. Суд не може вважати цей розрахунок письмовим доказом, тому що за своєю суттю він не є документом за тих обставин, що він складений позивачкою при поданні позову й відомості, які викладені в ньому ніким не завірені та не підтверджені належним чином. За своєю юридичною суттю цей розрахунок є додатком до пояснень позивачки.

- накладні на придбання товарно-матеріальних цінностей суд також не може прийняти у якості доказів (а.с. 16-30). Згідно цих накладних - вони підтверджують факти продажу різними суб`єктами підприємницької діяльності товарів та матеріалів. В деяких з них вказано, що ці речі передавалися через ОСОБА_1 , однак в жодній накладній не вказано, кому саме відпускалися товари та в жодній накладній не вказано прізвище відповідача ОСОБА_2 . Позивачка не надала суду належних доказів того, що ці накладні підтверджують факт витрачання грошей на користь саме відповідача. Крім того дані документи не відповідають положенням , які зазначені в Наказі МФ України № 88 від 24.05.1995 року «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку:

- письмові документи (листи) ПАТ «Приватбанк», згідно яких ОСОБА_1 дійсно здійснювала грошові перекази на ім`я ОСОБА_2 до м. Архангельск, Російська Федерація через платіжну систему WESTERNUNION.

- витяг з банківського рахунку ОСОБА_1 ПАТ «Приватбанк» з якого вбачається, що ОСОБА_1 отримувала на свій рахунок гроші в іноземній валюті від ОСОБА_2 як його заробітну платню.

Свідок ОСОБА_4 - пояснила, що дійсно вона перебуває у дружних стосунках з позивачкою ОСОБА_1 та в її присутності позивачка передавала гроші відповідачу -, аналогічні пояснення надала свідок ОСОБА_5 .

Суд вважає, що свідки не надали суду відомостей, які б підтвердили факти, на які посилається позивачка у своєму позові. Так вони не були свідками чи очевидцями того, що відповідач укладав будь-які угоди із позивачкою про передачу йому грошей, або про сплату на його користь грошей. Усі відомості, які вони надали суду, відомі їм тільки зі слів позивачки. З огляду на засади допустимості, належності, достовірності та достатності доказів суд приходить до висновку, що покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідають цим критеріям.

За таких обставин суд вважає, до позивачка не надала суду доказів, які обґрунтовують та доводять ті факти, на які вона посилається у своєму позові, а саме факти витрачання коштів на користь відповідача.

Крім того, суд вважає, що спосіб захисту права у вигляді подання кондикційного позову, який передбачає позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права є таким, що не відповідає дійсним правовідносинам, які склалися між сторонами. Із змісту позову та пояснень позивачки не можливо встановити за яких правових підставах та з яких саме домовленостей позивачка здійснювала грошові витрати. Позивачка вказала суду, що вона робила ці витрати на прохання відповідача. Однак відповідач заперечує проти того, що він просив відповідачку витрачати на його користь гроші, а також він заперечував сам факт наявності таких витрат. Вказані підстави, які навела суду позивачка не підпадають під умови, викладені у ст.1212 ЦК України, тобто позивачка не навела суду жодної підстави вважати, що відповідач набув майно позивачки або зберіг її майно позивачки у себе за її рахунок і без достатньої правової підстави.

Відповідач у судовому засіданні надав до суду заяву, у якій просив застосувати вимоги ст.267 ЦК України щодо спливу позовної давності та на цій підставі відмовити у задоволенні позову. Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що загальний строк позовної давності складає 3 роки. Цей строк починається з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Про порушення свого права, а відповідачка дізналася ще у 2011 р., однак вона не звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошей. Однак у 2012 р. відповідачка звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошей. Предметом того позову були гроші, які ОСОБА_1 сплатила за ОСОБА_2 у якості погашення його кредиту. Рішення по цій справі набуло чинності у 2013 р. З того часу на протязі 3 років позивачка не зверталася до суду з позовом про стягнення грошей до ОСОБА_2 .

Суд, дослідивши обставини справи приходить до висновку, що позивачка безпідставно пропустила строк позовної давності й не зверталася до суду із заявою про поновлення строку на подання позову. Дійсно про обставини, на які позивачка посилається у позові, були відомі позивачці ще у 2011-2012 рр. У своєму позові та поясненнях вона вказує, що у той час відповідач відмовився повернути їй гроші. Крім того, позивачка дійсно 31 липня 2012 р. звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу у сумі 283 074 грн. 14 коп. (цивільна справа № 1521/3736/12). Предметом того позову були гроші, які ОСОБА_1 сплатила за ОСОБА_2 до кредитного союзу як погашення кредитної заборгованості. Рішенням суду позов було задоволено 14.02.2013 р., рішення набуло чинності. З того часу позивачка більше не зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 на протязі більш ніж 4 років, поки у 09 березня 2017 р. не звернулася з теперішнім позовом, хоча їй достаменно було відомо про факт порушення її права, а саме про те, до ОСОБА_2 безпідставно утримує її майно. Посилання позивачки на те, що вона не порушила строки позовної давності через те, що до 12.03.2014 р. тривав судовий розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до неї, судом не приймаються до уваги з наступних підстав. Позивачем у справі був ОСОБА_2 (відповідач), а відповідачкою була ОСОБА_1 (позивачка) (а.с.36). Предметом справи були не гроші, а встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, виділення в особисту приватну власність легкового автомобілю, стягнення компенсації частини вартості легкового автомобілю. Тобто вирішення того позову ніяким чином не впливало на обізнаність чи не обізнаність позивачки про порушення її права. За таких обставин суд не вбачає факту переривання строку позовної давності для подання позову ОСОБА_1 від 09 березня 2017 р. Сама позивачка до закінчення судового розгляду справи не зверталася до суду із заявою про поновлення їй строку на подання позову.

На підставі викладеного суд доходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна не підлягає задоволенню у повному обсязі.

При подані позову позивачка ОСОБА_1 сплатила судовий збір в повному обсягу (а.я.15), суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтований, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2-13,77-80,141,258,259,263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна у вигляді грошей - відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Кириченко П.Л.