Провадження № 2/263/249/2019
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2019 року м. Маріуполь
Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Соловйова О.Л., при секретарі Лопатнюк К.О., за участю представника позивача Довженка В.І., відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 , розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,-
В С Т А Н О В И В:
1.виклад позиції позивача
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, відповідно до якого просить: стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 15 935,16 доларів США та 61 937,73 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначає, що 01.05.2017 року між ним з однієї сторони та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншої , було укладено договір позики, відповідно до якого позивачем було передано відповідачам грошові кошти у сумі 10 767 доларів США строком до 01.05.2018 року зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 4 % річних. Після закінчення строку дії вказаного договору відповідачами не було здійснено повернення суми позики та відсотків за користування грошовими коштами, відповідно до умов укладеного договору позики. Враховуючи наявність у даному випадку порушення відповідачами взятих на себе зобов`язань, з них підлягає стягненню пеня у розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення, згідно із п.5 укладеного між сторонами договору позики. З урахуванням викладеного, на момент звернення до суду із даним позовом, сума боргу за договором позики складає 18 303,90 доларів США:
-10 767 доларів США сума основного боргу,
- 5 168,16 доларів США сума боргу за відсотками;
- 2 368,74 доларів США сума боргу з пені станом на 22.05.2018 року.
З огляду на той факт, що пеня стягується в національній валюті України гривні, остаточна сума боргу за договором позики, на переконання позивача, складає 15 935 доларів США та 61 937,73 грн. (еквівалент пені у розмірі 2 368,74 доларів США станом на 22.05.2018 року).
Відповідно до відповіді на відзив відповідача ОСОБА_1 , позивач зазначає, що спільна господарська діяльність між ним та відповідачами ніколи не пов`язувалась борговими зобов`язаннями. Приблизно у жовтні 2011 року відповідачі звернулись до ОСОБА_4 з пропозицією, згідно із якою вони розміщують на території ТОВ ПКФ «Савваді», засновником та директором якого на той момент був позивач, належне їм обладнання з виробництва бетонних виробів на загальну суму 200 000 грн. Зі свого боку позивач вніс грошову суму у розмірі 100 000 грн., за рахунок яких було придбано обладнання з виробництва бетонних виробів, враховуючи той факт, що обладнання відповідачів перебувало у незадовільному стані. Через наявність у відповідачів невиконаних кредитних зобов`язань перед банківською установою, восени 2012 року вони звернулись до ОСОБА_4 з проханням надати у позику грошові кошти у розмірі 12 867 доларів США, про що між сторонами було укладено відповідний договір позики, а відповідачами в свою чергу надано ОСОБА_4 відповідні розписки на вказану грошову суму, отриману ними у позику. Навесні 2013 року ОСОБА_4 були понесені додаткові витрати на придбання додаткового обладнання та матеріалів для виготовлення залізобетонних виробів у загальній сумі 31 340 доларів США, які, за домовленістю з відповідачами, його витрати підлягали відшкодуванню з отриманого в подальшому прибутку від спільної діяльності, окремо за розрахунком, який був складеній бухгалтером ТОВ ПКФ «Савваді» ОСОБА_5 у відповідній таблиці, в яку було внесено й інші домовленості щодо розподілу прибутку між учасниками, а також зобов`язання відповідачів за договором позики від 05.11.2012 року на суму 12 867 доларів США. Через не здійснення відповідачами жодних дій щодо повернення отриманої у борг грошової суми з період з листопада 2012 року, у липні 2015 року позивач почав наполягати на сплаті суми боргу за наведеним договором, а відповідачі, в свою чергу, частково повертати заборгованість. Внаслідок наведеного станом на квітень 2017 року ними було повернуто грошову суму за попереднім договором позики у розмірі 2100 грн. Враховуючи той факт, що строк дії договору позики від 05.11.2012 року закінчився 31.12.2014 року, сторони домовились продовжити строку повернення грошових коштів за договором позики від 05.11.2012 року на новий термін. Враховуючи викладене, 01.05.2017 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншої, було укладено новий договір позики на решту суми боргу 10 767 доларів США (з розрахунку 12 867 мінус 2100). Оскільки відповідачі під час отримання грошових коштів 05.11.2012 року кожен окремо видали позивачеві розписки про отримання 12 867 доларів США, а новий договір позики від 01.05.2017 року укладався на залишок боргу за цими розписками 10 767 доларів США нові розписки за договором позики від 01.05.2017 року відповідачами не складались.
В судових засіданнях представник позивача - Довженко В.І. - підтримав доводи, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив ОСОБА_4 , та наполягав на задоволенні позовних вимог.
1.Виклад позицій відповідачів
Відповідно до відзиву та заперечень відповідача ОСОБА_1 на позову заяву ОСОБА_4 , останній заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки грошових коштів від позивача у борг він не отримував. В обґрунтування заперечень зазначає, що у 2012 році між ним, ОСОБА_2 та позивачем мала місце домовленість щодо сумісного співробітництва з виробництва бетонних парканів, відповідно до якої ОСОБА_4 мав придбати обладнання та механізми для виробництва, а відповідачі безпосередньо здійснювати це виробництво. Отриманий прибуток сторони розподіляли наступним чином: сторони отримували обумовлену ними заробітну плату, а залишок суми спрямовувався на погашення витрат на обладнання та транспорт. Договір позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали за проханням ОСОБА_4 , як гарантію збереження обладнання, придбаного ОСОБА_4 для виготовлення бетонних виробів, яким користувались відповідачі. Враховуючи викладене, з огляду на той факт, що при підписанні договору позики фактично грошові кошти ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 позивачем не передавались, про що свідчить відсутність відповідних розписок зі сторони відповідачів, просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 - підтримали доводи, викладені у відзиві, надали аналогічні пояснення щодо відсутності у ОСОБА_1 обов`язку з повернення суми боргу з підстав фіктивності договору позики та відсутності доказів отримання ОСОБА_1 позики у обумовленій в договорі позики сумі.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_4 не визнав. Зазначив, що з 2012 року він, відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 здійснювали спільну діяльність з виробництва бетонних виробів на базі, яка належить ОСОБА_4 Виробництвом бетонних виробів займались безпосередньо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а зі сторони ОСОБА_4 здійснювалось надання у користування відповідачам безпосередньо бази та обладнання, за допомогою якого бетонні вироби виготовлялись. В 2012 році через особисті потреби позичали у Пилипенко 100 000грн, що за курсом дорівнювало 12 000 доларів США, які повернули протягом 2років. Розписки про отримання коштів, за їх поверненням були фізично знищенні. В подальшому, враховуючи відсутність між сторонами укладеного договору про спільну діяльність, з метою гарантування ОСОБА_4 збереження обладнання, яким відповідачі користувались, між сторонами було підписано фіктивний договір позики, але розписки про отримання грошових коштів за вказаним договором позики, не складались оскільки ніякі грошові кошти позивачем ним не надавались.
1.Покази свідка, допитаного в ході розгляду справи за клопотанням позивача
За клопотанням позивача в судовому засіданні 27.05.2019 року було допитано в якості
Згідно із поясненнями, наданими свідком ОСОБА_5 , остання працює бухгалтером, зокрема у ТОВ ПКФ «Савваді». Свідку відомо, що у 2011 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 запропонували ОСОБА_4 , який є директором та засновником ТОВ ПКФ «Савваді» здійснювати спільну господарську діяльність, приблизно з осені 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на території ТОВПКФ «Савваді» з дозволу ОСОБА_4 займались виробництвом бетонних виробів на обладнанні, яке належало ОСОБА_4 Свідку відомо, що 05.11.2012 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншої, укладено договір позики на суму 12 867 доларів США, строком до грудня 2014 року. У зв`язку з тим, що у визначенні строки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не повернули позикодавцеві обумовлену в договорі позики грошову суму, в 2015 році ОСОБА_4 почав вимагати повернення суми боргу, внаслідок чого в перебігу часу з липня 2015 року до квітня 2016 року відповідачами здійснювалось часткове повернення грошових коштів, отриманих у позику за договором від 05.11.2012 року у сумах приблизно 100 доларів США на місяць. Загальна сума позики, повернута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за вказаний період часу становила 2100 доларів США. У травні 2017 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншої, було укладено новий договір позики на залишкову суму заборгованості за договором позики від 05.11.2012 року у сумі 10 767 доларів США, враховуючи той факт, що строк виконання зобов`язань з повернення грошових коштів за попереднім договором сплинув, а зобов`язання з повернення суми боргу в повному обсязі позичальниками виконано не було.
1.заяви та клопотання
?клопотання відповідача ОСОБА_1 про розгляд цивільної справи в його відсутність від 04.12.2018 року;
?клопотання представника позивача Довженка В.І. про відкладення судового засідання, призначеного на 05.03.2019 року на «11-00» год. від 05.03.2019 року;
?клопотання відповідача ОСОБА_1 про відкладення судового засідання, призначеного на 05.03.2019 року на «11-00» год. від 05.03.2019 року;
?клопотання представника позивача Довженка В.І. про відкладення судового засідання, призначеного на 26.04.2019 року на «09-00» год. від 26.04.2019 року;
?клопотання позивача про відкладення судового засідання, призначеного на 26.04.2019 року на «11-00» год. від 26.04.2019 року.
1.процесуальні дії суду:
?ухвалою суду від 17.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.
Мотивувальна частина.
1.зміст спірних правовідносин
Предметом спору у справі є наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин за договором позики та стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів, а саме суми боргу за договором позики, відсотків за користування грошовими коштами, отриманими за договором позики та штрафних санкція за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді пені.
7.фактичні обставини справи, встановлені судом
В ході розгляду наданої цивільної справи судом встановлено, що 01.05.2017 року між ОСОБА_4 з однієї сторони, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншої, укладено договір позики, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позичкодавець (як вказано у договорі позики) передає Позичальникам у власність грошові кошти в сумі 10 767 доларів США (п. 1 договору позики) /оригінал договору позики надано позивачем в ході судового розгляду справи. /а.с.38/
Відповідно до п.2 наведеного договору, позика передається Позичкодавцем Позичальникам безпосередньо при підписанні Сторонами цього Договору. Пунктом 3 Договору встановлено що за користування сумою позиви Позичальники сплачують 4 % місячних (як вказано у Договорі). Строк повернення позики до 01.05.2018 року, згідно із п.4 Договору.
Відповідно до п.5 Договору позики встановлено відповідальність Позичальників за прострочення виконання зобов`язань з повернення позики, згідно із яким Позичальники сплачують Позичкодавцю пеню у розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.
Пунктом 7 Договору позики передбачено, що належним чином підписаний Договір та розписка в отриманні позики є доказом передання грошей від Позичкодавця до Позичальників. Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики Позичальникам.
Крім наведеного Договору позики від 01.05.2017 року, в матеріалах справи міститься ще один договір позики, укладений між тими ж сторонами раніше 05.11.2012 року /оригінал надано позивачем в ході судового розгляду справи. /а.с. 39/. Наведений Договір позики від 05.11.2012 року має аналогічні умови, окрім суми позики 12 867 доларів США (п. 1 Договору); строку виконання та строку дії Договору до 31.12.2014 року (п. 4 Договору позики).
Судом встановлено, що 05.11.2012 року на виконання договору позики від 05.11.2012 року ОСОБА_2 складено розписку, оригінал якої міститься у матеріалах справи /а.с.40/, відповідно до якої останнім отримано у позику від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 6 433,50 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 31.12.2014 року та сплатити пеню у разі неповернення суми позики в обумовлені Договором строки.
Розписка аналогічного змісту щодо отримання у позику від ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 6 433,50 доларів США складена від імені ОСОБА_1 , її оригінал міститься у матеріалах справи /а.с.41/.
8.норми права, які застосовує суд при вирішенні спору
Враховуючи специфіку правовідносин, які склались між сторонами, та предмет даного спору, при вирішенні спору по суті судом застосовуються наступні норми, які регулюють зобов`язальні правовідносини: ст. ст. 202,207,509,526,541,543,549,626,627,1046,1048,1049 ЦК України
1.Мотиви суду при застосуванні норм права, що регулюють спірні правовідносини та висновки суду при вирішенні даного спору
Здійснивши ретельний системний аналіз норм діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини та фактичних обставин даної справи, суд прийшов до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , враховуючи наступне.
Згідно із ст. 509 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Враховуючи наведені положення діючого законодавства, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
Проаналізувавши договір позики, який було укладено 01.05.2017 року між ОСОБА_4 з однієї сторони, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншої, суд приходить до висновку, що вказаний договір дійсно підтверджує наявність між позивачем та відповідачами зобов`язальних правовідносин. Так, ОСОБА_4 (позикодавцем) дійсно було надано у борг ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (позичальникам) грошові кошти у розмірі, встановленому п. 1 договору позики 10 767 доларів США на умовах, які викладені у наведеному договорі. Факт отримання позичальниками цих грошових коштів підтверджується підписанням ними договору позики від 01.05.2017 року, в якому сторони дійшли згоди щодо предмету договору, строків користування грошовими коштами, порядку повернення таких грошових коштів тощо.
Приходячи до таких висновків, судом прийнято до уваги правова природа договору, укладеного між сторонами 01.05.2017 року, який має всі ознаки та властивості договору позики, що встановлені ст. 1046 ЦК України. З огляду на той факт, що письмова форма договору позики є підтвердженням фактичного отримання позичальником безпосередньо предмету позики (грошових коштів тощо), суд вважає доведеним отримання відповідачами (позичальниками) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10 767 доларів США за договором позики від 01.05.2017 року, враховуючи надання оригіналу цього договору позивачем та наявність його у матеріалах справи.
Суд не бере до уваги посилання представника позивача на ті обставини, що предмет договору позики від 01.05.2017 року грошові кошти у сумі 10 767 доларів США є залишковою заборгованістю за попереднім договором позики, який мав місце 05.11.2012 року між тими ж сторонами на загальну суму 12 867 доларів США.
На переконання суду такі посилання не підтверджуються умовами спірного договору, а враховуючи обов`язковість письмової форми договору позики, при відсутності відповідних посилань та умов у спірному договорі не можуть бути взяті судом до уваги.
В той же час, як вже зазначалось вище, аналіз змісту спірного договору позики дозволяє зробити висновок, що він породжує для позикодавця ОСОБА_4 право на отримання від позичальників - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належного виконання такого договору, а саме: повернення суми грошових коштів, отриманих у позику в розмірі, встановленому умовами договору, право на отримання процентів за користування позикою та штрафних санкцій, у разі неналежного виконання зобов`язання позичальниками. Відповідно, зміст договору позики від 01.05.2017 року породжує для позичальників відповідачів у справі, обов`язок щодо його належного виконання, повернення суми позики у розмірі та в строки, встановлені умовами договору, сплату процентів, штрафних санкцій у разі порушення виконання зобов`язання тощо.
При цьому суд вважає такою, що не знайшла свого підтвердження позицію відповідачів щодо фіктивності наведеного договору, враховуючи наступне.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України.
Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини , що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування.
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
У даному випадку, при розгляді судом даної цивільної справи відповідачами не доведено та не надано суду жодного доказу на підтвердження фіктивності правочину договору позики, укладеного між сторонами 01.05.2017 року. На підтвердження посилань щодо наявності між сторонами у справі домовленостей та правовідносин щодо спільної господарської діяльності суду також не надано жодного доказу, на підставі якого можливо було б перевірити вказані посилання відповідачів. Враховуючи підтвердження позивачем того факту, що дійсно між ним та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мали місце відносини щодо надання останнім у користування приміщення та обладнання для ведення господарською діяльності, судом цей факт не спростовується, проте вказана обставина ніяким чином не підтверджує відсутність у сторін спірного договору позики волевиявлення на настання правових наслідків, які породжує такий договір позики. Крім того, з огляду на той факт, що письмова форма договору позики є підтвердженням отримання такої позики, посилання представника відповідача на фіктивність такого договору є необґрунтованими та такими, що не знайшла свого підтвердження при розгляді судом даної цивільної справи.
Додатково, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Наслідком фіктивності правочину, відповідно до вимог ст.203 ЦК України - є визнання його недійсним. Визнання недійсним правочину, зокрема, через його фіктивності може бути здійснено лише у спосіб заявлення відповідної позовної вимоги стороною, яка вважає тай правочин фіктивним. Ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 в процесі розгляду даної справи, або в окремому судового процесі позовних вимог щодо визнання недійсним договору позики через його фіктивність у встановленому законом порядку заявлено не було.
Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування грошовими коштами, отриманими відповідачами у позику, судом враховано наступне.
У відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Як вже зазначалось вище, пунктом 3 договору позики від 01.05.2017 року встановлено розмір відсотків за користування грошовими коштами, отриманими у позику відповідачами 4 % на місяць.
Строк дії договору позики, укладеного між сторонами - до 01.05.2018 року.
З огляду на той факт, що при розгляді судом даної справи було встановлено порушення позичальниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 умов договору позики в частині його належного виконання та повернення в обумовлені строки суми позики та процентів за користування грошовими коштами, отриманими останніми у позику, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення з відповідачів відсотків за користування позикою за період з 01.05.2017 року по 01.05.2018 року (в межах дії договору позики), розмір яких дорівнює 5 168,16 доларів США (з розрахунку 4 % помножити на 12 місяців помножити на 10 767 доларів США).
Позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з відповідачів пені у зв`язку із порушенням строків виконання зобов`язання з повернення суми боргу за договором позики у розмірі 2 368,74 доларів США задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України.
Умовами договору позики від 01.05.2017 ороку, а саме п.5 Договору визначено обов`язок позичальників сплачувати позикодавцю пеню у розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення у разі прострочення повернення позики.
В той же час, Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.
Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.
Розпорядженням КМ України від 2 грудня 2015 р. N 1275-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, серед яких є м.Маріуполь. Крім того, прийняті інші нормативні акти, що визначають райони проведення АТО. Так, наказом Служби безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», визначені такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, як Донецька і Луганська області з 07 квітня 2014 року.
Враховуючи викладене м. Маріуполь відноситься до території, на якій проводиться АТО, що звільняє позичальників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від сплати пені.
Відповідно до резолютивної частини позовної заяви ОСОБА_4 останній наполягає на солідарному стягнення з відповідачів суми боргу за договором позики від 01.05.2017 року.
Слід зазначити, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом (частина перша статті 541 ЦК України). У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України).
Підставою виникнення солідарного зобов`язання є договір. Виходячи з принципу свободи договору, за наявності декількох осіб на стороні боржника чи кредитора, сторони мають право в будь-якому договорі, зокрема в договорі позики, встановити солідарність зобов`язання, про що у договорі в обов`язковому порядку робиться відповідне застереження.
Аналізуючи умови договору позики від 01.05.2014 року, укладеного між сторонами, суд приходить до висновку, що умовами вказаного договору не передбачено солідарного обов`язку боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо виконання зобов`язань, оскільки такої умови спірний договір не містить. Виходячи із системного аналізу норм ст. ст. 541,543,1046 ЦК України слід дійти до висновку, що такого обов`язку на позичальників. Навіть у разі їх множинності не покладає і закон.
Враховуючи викладене, у даному випадку у суду відсутні підстави для застосування до відповідачів солідарної відповідальності за договором позики від 01.05.2017 року, а враховуючи умови договору та відсутність у договорі позики від 01.05.2019 року застережень щодо нерівності частин позики, отриманих позичальниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд приходить до висновку про стягнення з позичальників суми боргу у дольовому порядку по Ѕ частині суми позики з кожного, тобто по 5 383,50 доларів США. В такому ж дольовому порядку підлягають стягненню й відсотки за користування позикою по 2 584,08 доларів США з кожного з відповідачів.
9. питання про розподіл судових витрат
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У даному випадку судові витрати позивача складаються лише із судового збору, сплаченого ним при звернення до суду із даним позовом у розмірі 4 786,10 грн. Інформація щодо інших судових витрат, понесених ОСОБА_4 в ході розгляду даної цивільної справи суду не надавалась
Враховуючи викладене, з відповідачів у дольовому порядку підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог ОСОБА_4 у розмірі 4 166,72 грн. (87 % від сплаченого судового збору) по 2 083,36 грн. з кожного.
Керуючись 202,207,509,526,541,543,549,626,627,1046,1048,1049 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 4 166,72 грн., в дольовому порядку по Ѕ частині з кожного, тобто по 2 083,36 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 , відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Донецької апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини
судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З повним текстом рішення можна буде ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя О.Л. Соловйов