Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 490/10450/15-ц

провадження № 61-19323св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 жовтня 2016 року у складі судді: Мамаєвої О. В та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2017 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякова Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами було укладено договір безпроцентної цільової позики, за яким вона надала відповідачу позику в сумі 410000 грн на строк 8 місяців до 01 лютого 2010 року. Позичальник зобов`язання за цим договором не виконав, у зв`язку із чим вона звернулась з позовом до відповідача про стягнення боргу.

17 травня 2016 року позивач змінила предмет позову - просила припинити договір позики укладений 08 липня 2009 року між нею та ОСОБА_2 в розмірі 410000 грн у зв`язку з його виконанням відповідно до статті 599 ЦК України.

Позивач мотивувала свою заяву тим, що в ході розгляду зазначеної справи між нею та ОСОБА_2 ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2010 року було затверджено мирову угоду.

Відповідно до цієї угоди ОСОБА_2 визнає позов і з метою врегулювання спору зобов`язується сплатити ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08 липня 2009 року в сумі 410000 грн шляхом передачі в рахунок погашення заборгованості за позикою належного йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 липня 2010 року нерухомого майна - спального корпусу № 3 Пансіонату «Луміниця», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість об`єкту нерухомого майна за оцінкою Березанської філії Комунального підприємства «БТІ» становить 417 050 грн.

ОСОБА_1 за цією угодою відмовляється від заявлених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 08 липня 2009 року в сумі 410 000 грн і не заперечує проти отримання у власність в рахунок погашення заборгованості належного відповідачеві нерухомого майна.

Рішенням виконавчого комітету Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 08 вересня 2010 року за нею визнано право власності на пансіонат «Олімп», загальною площею 1250,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3.04 жовтня 2010 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування їй було видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. Отже вважає, що ОСОБА_2 виконав свої зобов`язання за договором позики від 08 липня 2009 року укладеного між ними. Також, позивач зазначила, що з моменту підписання мирової угоди минуло шість років, за цей період нею було проведено реконструкцію об`єкту нерухомості та вказаний об`єкт було відчужено.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаїв від 13 жовтня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення договору у зв`язку з його виконанням, третя особа ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що між сторонами виникли правовідносини щодо повернення боргу за договором позики, тобто щодо виконання грошового зобов`язання. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову та не позбавляє її права звернутися до суду за захистом свого права у передбачений законом спосіб.

Належним виконанням грошового зобов`язання за договором позики відповідно до ст. 1049 ЦК України є повернення позичальником позикодавцеві позики (грошових коштів у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Грошову суму, яку позичив за договором позики ОСОБА_2 , він не повернув ОСОБА_1 . Крім того, суд зазначав, що із заявлених вимог про припинення договору позики у зв`язку із його виконанням, не вбачається яким чином відповідачем порушені права позивача у правовідносинах, що виникли із договору позики, та що вони підлягають захисту в судовому порядку. Позивачем по суті заявлені вимоги з метою захисту оспорюваного відповідачем права власності позивача на пансіонат "Олімп".

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що за договором безпроцентної цільової позики від 08 липня 2009 року, укладеним між сторонами, позивачем були передані відповідачу саме грошові кошти у сумі 410000 грн. Пунктом 4.4. даного договору передбачено, що позика повертається в готівковому порядку шляхом передачі готівки позикодавцю. Даний договір не передбачає можливості передачі позичальником на виконання умов договору позикодавцю будь - якого іншого майна взамін отриманих по договору грошових коштів. Таким чином, згідно умов договору виконанням, проведеним належним чином, яке може призвести до припинення зобов`язання за даним договором, сторони визначили саме передачу позичальником позикодавцю готівки у визначеному договором розмірі. Оскільки відповідачем не повернуті позивачці грошові кошти у розмірі 410000 грн, то договір безпроцентної цільової позики від 08 липня 2009 року не припинився у зв`язку з його виконанням, проведеним належним чином, відповідно до умов договору. Не передбачено такої підстави для припинення зобов`язання за договором позики і параграфом 1 глави 71 ЦК України.

Тому вимога позивачки про припинення зобов`язання на підставі ст. 599 ЦК України з урахуванням положень ч. 2 ст. 598 ЦК України є необґрунтованою. Не припинилося зобов`язання за даним договором також за домовленістю сторін. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що між сторонами відбулася новація боргу шляхом укладення нового зобов`язання (ст. 604 ЦК України), шляхом прощення боргу (ст. 605 ЦК України) чи шляхом відступного (ст. 600 ЦК України). Мирову угоду, яка не містить розміру, строку й порядку передання нерухомого майна, як відступного, згідно приписів ст. 600 ЦК України, не можна вважати належним доказом, який би підтверджував досягнення згоди сторін щодо передання боржником кредиторові відступного, що вірно констатував суд першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення договору у зв`язку із його виконанням задовольнити у повному обсязі, припинити договір позики укладений 08.07.2009 року між нею та ОСОБА_2 в розмірі 410000 грн, у зв`язку із його виконанням.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 490/10450/15-ц з Центрального районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20.04.2018 року справу передано до Верхового Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30, зі змінами та доповненнями, Постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення в розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10 червня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, судами не були належним чином досліджені докази, що призвело до винесення незаконного рішення по справі. При цьому, суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами існували правовідносини, які виникли із договору позики від 08.07.2009 року, що припинення зобов`язання за домовленістю сторін відповідає вимогам закону, а саме: статті 604 ЦК України. Можливість припинення зобов`язання шляхом передачі відступного відповідає вимогам статті 600 ЦК України.

Однак, всупереч встановленому своїми же висновками та передбаченому законом шляху припинення зобов`язання (договору позики від 08.07.2009 року ), шляхом передання відступного - нерухомого майна, суд апеляційної інстанції дійшов до необґрунтованого висновку, що рішення виконкому Коблівської сільської ради №№ 84-86 від 08 вересня 2010 року, яким скасовано пункти раніше прийнятих ним рішень щодо визнання права власності на пансіонат «Луміниця», перейменований в пансіонат «Олімп», за відповідачем ОСОБА_2 та надана згода ОСОБА_1 на перейменування пансіонату та визнання за нею право власності на пансіонат «Олімп», площею 1 250.6 кв.м. за адресою: зона відпочинку АДРЕСА_3 не підтверджують припинення зобов`язання, за договором позики та передання відступного.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції є суперечливими, не узгоджуються з положеннями статті 600 ЦК України. Вважає, що судами надано невірну оцінку доказам, а саме: рішенню виконкому Коблівської сільської ради № № 84-86 від 08 вересня 2010 року та рішенню Апеляційного суду Миколаївської області від 30.03.2016 року. Судом першої інстанції грубо порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства, встановлений ст. 11 ЦПК України, так як позивач має право самостійно обирати спосіб захисту порушених прав. Крім того, судом першої інстанції було порушено порядок ухвалення рішень та таємницю нарадчої кімнати.

Відзив відповідача на касаційну скаргу не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 08 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір безпроцентної цільової позики, згідно якого позикодавець надала позичальнику 410 000 грн на строк до 01 лютого 2010 року. Факт отримання суми позики підтверджується розпискою.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була затверджена мирова угода, за якою ОСОБА_2 визнає позов і з метою врегулювання спору зобов`язується сплатити ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08 липня 2009 року у розмірі 410 000 грн шляхом передачі в рахунок погашення заборгованості за позикою належне йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 липня 2010 року - нерухоме майно спальний корпус № 3 Пансіонату «Луміниця», який розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; майно складається з основного літ. А загальною площею 989,10 кв м. та споруд, вартість нерухомого майна становить 417 050 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 та скасовано ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2010 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ТОВ «Київ-плюс» про визнання майна (в тому числі пансіонату «Олімп», розташованого в с .Коблево по вул.Морська, 161) спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та витребування із чужого незаконного володіння, у задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 , на виконання наявних у нього позичкових зобов`язань перед ОСОБА_1 на суму 410 000 грн за укладеним між ними договором від 08 липня 2009 року, та у зв`язку з пред`явленим до нього позову, уклав з ОСОБА_1 мирову угоду, за якою, в рахунок погашення боргу, передав їй належний йому на праві власності спальний корпус АДРЕСА_4 . Ця мирова угода була визнана ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2010 року.

На підставі цієї ухвали та за заявою ОСОБА_1 , виконкомом Коблівської сільської ради прийняті рішення №№ 84-86 від 08 вересня 2010 року, якими скасовано пункти раніше прийнятих ним рішень щодо визнання права власності на пансіонат «Луміниця», перейменований в пансіонат «Олімп», за відповідачем ОСОБА_2 , та надана згода ОСОБА_1 на перейменування пансіонату із визнанням за нею права власності на пансіонат «Олімп», площею 1 250,6 кв.м. за адресою: зона відпочинку АДРЕСА_3 .

На пансіонат «Олімп» ОСОБА_1 17 серпня 2010 року було видано технічний паспорт з поміткою щодо здійснення його реконструкції в 2010 року, внаслідок якої збільшилася його загальна площа з 989,10 кв.м. до 1 250,6 кв.м., а інвентарна вартість з 417 050 грн 00 коп. до 789 655 грн 00 коп. Право власності ОСОБА_1 було зареєстровано у встановленому порядку, після чого 01 серпня 2014 року здійснено відчуження спірного пансіонату на користь ОСОБА_5 шляхом укладення договору дарування.

05 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Березанського районного суду Миколаївської області з позовом до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, виконкому Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_6 , про визнання протиправними та скасування рішень Коблівської сільської ради від 08 вересня 2010 року № 84-86, скасування свідоцтва про право власності від 04 жовтня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 на пансіонат «Олімп», розташований у АДРЕСА_3 ; по витребування з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_2 нерухомого майна: АДРЕСА_3. Рішення у цій справі не прийнято.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року та рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Правовий аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що припинення зобов`язання за договором позики у зв`язку із його виконанням відбувається в момент повернення позики - зарахуванням грошової суми, що позичалась на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів йому.

Встановивши, що ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 410000 грн за договором позики від 08 липня 2009 року, що підтверджено належними і допустимими доказами, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що зобов`язання за договором позики на підставі статті 599 ЦК України не припинені належним виконанням.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, врахували той факт, що ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2010 року про затвердження мирової угоди між сторонами скасовано ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року, отже цей судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року та рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Фактично між сторонами існує спір з приводу повернення коштів за договором позики. Однак, позивач, виходячи із принципу диспозитивності, змінивши предмет позову зі стягнення коштів за договором позики на визнання договору позики припиненим у зв`язку із його виконанням, не зазначила в позовній заяві в чому полягають її порушенні права в рамках обраного способу захисту.

Спір щодо правомірності та скасування рішень Коблівської сільської ради від 08 вересня 2010 року № 84-86, скасування свідоцтва про право власності від 04 жовтня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 на пансіонат АДРЕСА_3; по витребування з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_2 нерухомого майна: пансіонату АДРЕСА_3 розглядається в рамках іншого спору та не є завершеним.

Судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що судом першої інстанції були додержанні вимоги процесуального законодавства щодо таємниці нарадчої кімнати, так як вихід судді з нарадчої кімнати до проголошення судового рішення мав місце під час перерви для відпочинку (після закінчення робочого часу).

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи заявника, наведені в касаційній скарзі, не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях попередніх інстанцій, а фактично дублюють її доводи при розгляді справи судами попередніх інстанцій, яким судами була надана належна правова оцінка в сукупності зі встановленими обставинами справи.

Із наведеного слідує, що посилання касаційної скарги на незаконність висновків судів попередніх інстанцій є безпідставними.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги щодо законності та обґрунтованості судового рішення в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, які стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і додержання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати обставини та надавати оцінку доказам у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року)

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська