КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 372/2225/18 Головуючий у 1 інстанції: Тиханський О.Б.
провадження № 22-ц/824/8014/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Приходька К.П.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2019 року у складі судді Тиханського О.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, треті особи: служба у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом про позбавлення батьківських прав, який обґрунтовував тим, що під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 . Після народження дитини спільне життя сторін не склалося і вони почали проживати окремо.

З часу окремого проживання, коли сину виповнилося сім місяців, ОСОБА_2 з власної волі віддала його на виховання позивачу та з цього часу він (позивач) та члени його родини самостійно виховували ОСОБА_3 . Відповідачка не приймала жодної участі у вихованні дитини, не спілкувалася, бачилася з сином на вулиці лише декілька разів, не сплачувала аліменти та не виконувала свої материнські обов`язки. Лише в 2018 році відповідачка почала звертатися із заявами щодо визначення місця проживання дитини та порядку виховання.

У зв`язку з цим, просив позов задовольнити та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні переконливі докази ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідачкою надано відзив на позовну заяву, в якому вона заперечила позовні вимоги та зазначала, що позивач сам пішов з сім`ї, та через деякий час з її дозволу взяв сина на декілька днів до себе додому і не повернув. На її вимоги та прохання щодо повернення сина позивач відмовився і став погрожувати, та скориставшись її безпораднім станом і психологічним тиском на неї отримав рішення про визначення місця проживання сина з ним, при тому що вона (відповідачка у справі) не була присутня при вирішенні даного питання. Після отримання даного рішення позивач почав чинити перешкоди у спілкуванні її з сином, у зв`язку з чим вона (відповідачка) була змушена звернутися із заявою про визначення способу її участі у вихованні сина.

03 квітня 2018 року Виконавчим комітетом Обухівської ради встановлено спосіб участі відповідачки у виханні сина, але позивач не бажав виконувати дане рішення та продовжив чинити перешкоди у спілкуванні. Проте, вона (відповідачка) постійно цікавиться життям сина, підтримує матеріально, намагається зустрітися з ним, на прохання дати сина їй (відповідачці) на виховання позивач категорично відмовляється, у зв`язку з чим вона (відповідачка) вимушена була звернутися до суду. Також стверджувала, що не усунулася від обов`язків по вихованню дитини, а тому вважала, що позов не підлягав до задоволення.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2018 року шлюб, укладений 17 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

Згідно зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13 червня 2017 року ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради №344 від 04 липня 2017 року визначено місце проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Попереджено ОСОБА_2 про можливість позбавлення батьківських прав у разі злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради №277 від 03 квітня 2018 року ОСОБА_2 встановлено час побачення та спілкування з сином ОСОБА_3

13 серпня 2018 року та 06 вересня 2018 року складено акти про умисне ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення органу опіки та піклування щодо надання можливості зустрічатися ОСОБА_2 зі своїм сином.

13 вересня 2018 року Обухівським районним судом Київської області винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліменти у розмір ј частини від усіх видів заробітку на утримання сина ОСОБА_3

Згідно з квитанцією ПАТ «Укрпошта» на прізвище « ОСОБА_1 » сплачувалися аліменти в жовтні-грудні 2018 року.

Як вбачається з довідки Київського міського клінічного ендокринологічного центру №3 від 08 січня 2019 року, ОСОБА_2 працює на посаді медичної сестри.

За довідкою Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 07 лютого 2019 року №281 ОСОБА_1 було відмовлено у наданні висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю правових підстав.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків як матері по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 та позбавлення її батьківських прав.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.

Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

За ч.ч.7-10 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ч. 2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Як вірно зазначено судом, такої обставини судом під час розгляду справи не встановлено та не наведено позивачем у позові і не підтверджено допустимими та належними доказами.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як вбачається з пунктів 15,16 Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав суд розглядає як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір і батька.

Суд вірно не прийняв до уваги позицію відповідачки про те, що після народження дитини ОСОБА_1 примусово відібрав її у неї та залишив проживати з ним (позивачем), так як дані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються показами свідків та представником третьої особи.

Проте, як вірно вважав суд, сама ця обставина проживання дитини з позивачем не може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки позивачем не доведено, як таке позбавлення може бути вчинено в інтересах дитини.

Крім того, на даний час відповідачка (мати дитини) здійснює дії та висловлює бажання приймати участь у вихованні дитини, допомагати їй, а позивач в свою чергу чинить перешкоди матері дитини у цьому, що підтверджується зокрема актами.

На підставі наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильних висновків, що позовні вимоги не підлягали до задоволення, так як позов поданий до суду без достатніх правових підстав, вимоги його немотивовані, не містять обґрунтувань порушення відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо виховання, розвитку та матеріального утримання дитини, які могли би вважаться судом такими, що дозволяють застосувати виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісну матір.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з ч.1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За п.п.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідності до ч.3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов`язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім`ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Згідно з рішенням Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» в ньому зазначено, «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Як вірно вважав суд, в матеріалах справи відсутні переконливі докази ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню свого сина.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягали до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: