Номер провадження 22-ц/804/1645/19
Головуючий у 1-й інстанції Васильченко О.Г.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Принцевської В.П.

за участю секретаря Єфремової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, витребування майна, -

в с т а н о в и в :

13 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним та витребування майна.

Позовні вимоги після уточнень вмотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка була її власністю. Спадкоємцями першої черги за законом є він та його сестра - ОСОБА_6 , яка за їх спільні грошові кошти здійснила поховання матері і батька, проживає зі своєю сім`єю у спадковій квартирі та в установлений законом термін подала заяву про прийняття спадщини в Першу Маріупольської державну нотаріальну контору. Інших дітей спадкодавці не мали. У зв`язку із знаходженням за межами України, він не мав можливості своєчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2016 року у цивільній справі № 263/12664/16-ц йому було надано додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті матері терміном в три місяці, яким він 13 лютого 2017 року скористався. Проте отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири він не зміг, так як сестра ОСОБА_6 вже отримала у Першій Маріупольської державній нотаріальній конторі свідоцтво реєстр № 9-229 від 27.04.2015 року на всю квартиру. Потім сестра подарувала всю спірну квартиру своєму синові ОСОБА_7 , а той 28.01.2016 року подарував ? частину спірної квартири своїй дружині ОСОБА_8 . Внаслідок зазначеного позивач просив суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 квітня 2015 року, видане Першою маріупольською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 в ? частині вказаної квартири. Витребувати у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по ? частині спірної квартири, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 03.11.2015 року, серія та номер 1370, а ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 28.01.2016 року, серія та номер 71, зареєстрованих Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкиною О.В., витребувані частки передати у власність ОСОБА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 квітня 2015 року видане Першою маріупольською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , реєстр № НОМЕР_1 в ? частині вказаної квартири. Витребувано у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по ? частці вказаної квартири, яка їм належить. на підставі договорів дарування від 03.11.2015 року, серія та номер 1370, та від 28.01.2016 року, серія та номер 71, зареєстрованих Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкиною О.В. Вилучені частини передані у власність ОСОБА_2 питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а вона як донька померлої прийняла спадщину 27.04.2015 року. Позивач своєчасно не звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини і лише 06.10.2016 року виявив бажання її прийняти та звернувся до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом вона мала всі права власника щодо розпорядження належним їй майном. На той момент не існувало будь-яких обмежень щодо користування, розпорядження спірним спадковим майном. Вона на час укладення договору дарування мала право відчужувати належне їй майно, оскільки позивач не пред`являв і не висловлював ніякого бажання отримати спадкове майно. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що на час укладення договору дарування квартири, 03.11.2015 року, у неї, як у власника спірної квартири, були всі правові підстави для розпорядження належним їй майном. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення першої інстанції - без змін.

Позивач ОСОБА_2 та відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Зважаючи на положення ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач згідно спадкового законодавства фактично є власником ? частини квартири, проте він позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися нерухомим майном внаслідок того, що відповідач ОСОБА_1 без урахування частки позивача отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на всю квартиру, а потім її подарувала своєму сину ОСОБА_7 , а той в свою чергу подарував ? частину спірної квартири своїй дружині ОСОБА_14 .

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, яких суд дійшов на підставі наступних обставин.

Судом першої інстанції було встановлено, та з матеріалів справи вбачається, що згідно актового запису про смерть № 1877 від 06.10.2014 року ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.116)

Згідно свідоцтва про народження від 04.09.1969 року ОСОБА_2 є сином ОСОБА_9 . (а.с.11)

Згідно свідоцтва про справо на спадщину за законом від 27.04.2015 року спадкоємцем квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9 є ОСОБА_1 (а.с.12)

Згідно договору дарування квартири від 03.11.2015 року ОСОБА_1 передала у дар ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.35)

Згідно договору дарування частини квартири від 28.01.2016 року ОСОБА_3 передав у дар ОСОБА_15 ? частину квартири АДРЕСА_1 . (а.с.13)

Згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.09.2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1 /2 належить ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а.с.24-25)

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З аналізу наведеного вбачається, що позивач є спадкоємцем першої черги. Матеріали справи не містять інформації, що він був усунутий від права спадкування або відмовився від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Враховуючи положення ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а вона як донька померлої прийняла спадщину 27.04.2015 року, оскільки позивач не виявив бажання її прийняти своєчасно і саме тому вона мала всі права власника щодо розпорядження належним їй майном - непереконливі.

Відповідно рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2016 року ОСОБА_2 визначено додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 в три місяці від дня набрання рішенням суду законної сили. Рішення суду після перегляду в суді апеляційної інстанції набрало чинності 31.01.2017 року.

Згідно ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про

визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК ( 435-15 ), звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 13.02.2017 року.(а.с.49)

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що на час укладення договору дарування квартири, 03.11.2015 року, у неї, як у власника спірної квартири, були всі правові підстави для розпорядження належним їй майном - неспроможні.

Згідно положень ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як вже зазначалося позивачу за положеннями ч. 5 ст. 1268 ЦК України з часу відкриття спадщини стала належати ? частина спірної квартири.

З огляду на зазначене відповідач не набула права власності на спадкове майно в повному обсязі, а як наслідок і права на розпорядження ним.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача - не ґрунтуються на законі.

Відповідач ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що вона не є єдиним спадкоємцем, скористалася відсутністю можливості іншого спадкоємця першої черги звернутися до нотаріальної контори з питання прийняття спадщини, успадкувала усе майно без урахування його частки, та не маючи для цього підстав ним розпорядилася.

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 21, 22, 23, 26 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», спори про повернення майна, що виникають з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягають вирішенню відповідно до законодавства, що регулює ці відносини.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо, в такій ситуації пред`явлено позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду при розгляді справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв`язку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором у особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не тільки випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужене на підставі наступних договорів.

Згідно статті 387 ЦК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, має довести своє право власності на майно, яке перебуває у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на нерухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

У разі якщо між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спори про повернення майна власнику підлягають вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Оскільки спірна частина квартири вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом, тому вона підлягає поверненню на підставах, передбачених ч. 3 ст. 388 ЦК України.

Віндикаційним називають позов власника майна, яким він не володіє, до не власника, який незаконно володіє цим майном, про витребування майна в натурі.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 01 липня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді Є.Є. Мальцева

В.П. Принцевська