Номер провадження: 22-ц/813/3445/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" - Бойко Анни Володимирівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ПАТ «Дельта Банк» мотивує позов тим, що 14.05.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 128 000 швейцарських франків під 8,99% річних на строк з 14.05.2007 року по 14.05.2028 року. ПАТ «Дельта Банк» є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» за цим договором на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року. ОСОБА_2 , за договором поруки від 14.05.2007 року, є поручителем ОСОБА_1 . Відповідачі свої зобов`язання не виконують, у зв`язку з чим станом на 11.06.2014 року утворилася заборгованість у сумі 2 358 481,80 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 1 523 453,63 грн. та суми заборгованості за відсотками - 835 028,17 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" - Бойко Анна Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

1) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 14.05.2007 року, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог та перебігу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами до ухвалення рішення і відсутності підстав для поновлення такого строку та судового захисту позивача.

Проте, повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- 14.05.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 (далі - кредитний договір), за яким банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 128 000 швейцарських франків під 8,99% річних на строк з 14.05.2007 року по 14.05.2028 року (т. 1 а.с . 6-26);

- 14.05.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 114037, згідно якого ОСОБА_2 поручилась відповідати перед ПАТ «УкрСиббанк» солідарно з ОСОБА_1 за заборгованість по кредитному договору (т.1 а. с. 27-28);

- 26.03.2009 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення кредиту. Вимога обґрунтована положеннями пункту 5.5. кредитного договору, згідно яких у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту та/або сплати за кредит, банк має право змінити термін погашення кредиту в порядку, визначеному в розділі 11 договору. Згідно з положеннями пункту 11.1 кредитного договору, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та плати за кредит термін повернення кредиту вважається таким, що настав.

Зазначеним листом ПАТ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1 строк в 30 (тридцять) календарних днів від дати отримання ним цього листа. Така дата настала 06.05.2009 року . Отже, вимога підлягала виконанню до 06.05.2009 року (т.1 а. с. 61-62);

- 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» і позивачем ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким в порядку, обсязі та на умовах, визначених кредитним договором, ПАТ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора;

- 13.06.2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулася до позичальника та поручителя з досудовими вимогами, в яких вказало на існуючу прострочену заборгованість станом на 11.06.2014 року у сумі 47 730,10 швейцарських франків та вимогою про її погашення. При цьому кредитор попередив, що у разі незадоволення цієї претензії в строки передбачені законодавством, Банк вимушений захищати свої майнові права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або зверненням до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму заборгованості за Кредитним договором станом на 11.06.2014 року у розмірі 182 429,84 швейцарських франків.

- під час розгляду справи ОСОБА_1 неодноразово заявляв про застосування судом наслідків пропущення позивачем строку позовної давності, як взагалі до всієї заборгованості (в порядку зміни дати обов`язку повернення кредиту на підставі листа ПАТ "УкрСиббанк" від 26.03.2009 року, згідно якого строк повернення кредиту настав 06.05.2009 року відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року), так і до кожного з щомісячних платежів, строк виконання якого визначений умовами кредитного договору (т. 1 а.с. 171-173).

- ОСОБА_2 у поданих до суду запереченнях на позов також зазначала про сплив строку позовної давності та крім того, звертала увагу суду на припинення поруки (т.1 а. с. 65-66).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати з процентами періодичними платежами впродовж 252 місяців до 14.05.2028 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ПАТ «УкрСиббанк», направивши позичальнику 26.03.2009 року вимогу про дострокове повернення кредиту реалізував таким чином своє право кредитора в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України. Дана вимога направлена ОСОБА_1 , який крім позичальника за кредитним договором є також іпотекодавцем.

З урахуванням ненаданням відповідачем ОСОБА_1 відомостей про вручення йому, як позичальнику даної вимоги, строк виконання кредитного договору у повному обсязі вважається таким, що настав на 41-й день з дати відправлення 26.03.2009 року, тобто - 06.05.2009 року.

Як вбачається з довідки про заборгованість станом на 11.06.2014 року заборгованість по тілу кредиту складає 117 839,96 швейцарських франків, що повністю узгоджується з сумою заборгованості за кредитом у вимозі від 26.03.2009 року, яка також становила 117 839,96 швейцарських франків.

За наведених обставин, суд вірно розцінив вказане звернення ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 (позичальник та іпотекодавець), саме, як досудову вимогу про дострокове повернення кредиту у повному обсязі.

При таких обставинах суд набув правильного висновку, що у зв`язку з реалізацією кредитором права у відповідності до ч.2 ст. 1050 ЦК України, строк виконання зобов`язань за тілом кредиту і процентам за користування кредитними коштами настав 06.05.2009 року.

Проте після зміни строку виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2007 року з 14.05.2028 року на 06.05.2009 року, кредитор звернувся до суду з вимогою до поручителя лише у липні 2018 року, тобто більше ніж через 9 років.

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строк визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України, як підстава припинення поруки, на відміну від строку позовної давності, є преклюзивним, підлягає застосуванню без відповідної заяви про це з боку учасників справи і не може бути поновленим.

Враховуючи наведене, порука ОСОБА_2 , встановлена договором поруки № 114037 від 14.05.2007 року в розумінні ч.4 ст. 559 ЦК України, припинилась з 07.11.2009 року.

При таких обставинах немає підстав для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2007 року.

Наведеного суд першої інстанції не врахував і, відмовляючи у позові до поручителя ОСОБА_2 , виходив виключно зі спливу позовної давності.

Тому в цій частині рішення суду підлягає зміні з урахуванням доводів та обґрунтувань наведених у цій постанові апеляційного суду.

Крім того, судова колегія звертає увагу на наступне.

Заборгованість за кредитним договором заявлена банком до стягнення в загальному розмірі 2 358 481,80 грн. складається з заборгованості по тілу кредита 1 523 453,63 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 835 028,17 грн. Вказана заборгованість заявлена до стягнення виключно в національній валюті України, розрахована із застосуванням еквіваленту заборгованості у швейцарських франках до гривні станом на 11.06.2014 року, що випливає з довідки від 11.06.2014 року (т.1 а. с. 33). Вказаний розмір заборгованості у встановленому порядку не уточнювався.

Судова колегія враховує, що згідно з представленим позивачем розрахунком, заборгованість розподілена на поточну та прострочену і сумарно за тілом кредиту складає 117 839,96 швейцарських франків, а за відсотками 90802,18 швейцарських франків. При цьому вхідна заборгованість за кредитним договором станом на 19.12.2011 року при передачі права вимоги від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» за тілом кредиту сумарно (поточна та прострочена) становила 117 839,96 швейцарських франків, а за відсотками відповідно 32264,70 швейцарських франків.

Оскільки судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що після зміни строку виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2007 року на 06.05.2009 року, кредитор звернувся до суду з вимогою до поручителя лише у липні 2018 року, тобто більше ніж через 9 років, а доказів переривання строку позовної давності не надав, судова колегія погоджується з висновком районного суду щодо спливу позовної давності щодо заборгованості за тілом кредиту у розмірі 117 839,96 швейцарських франків, а також за процентами, які підлягали сплаті на час настання строку виконання зобов`язань з урахуванням використання кредитором свого права на дострокове повернення кредиту в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України, тобто на 06.05.2009 року.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що лист ПАТ «УкрСиббанк» від 26.03.2009 року на адресу позичальника та іпотекодавця ОСОБА_1 не можна розцінювати, як досудову вимогу, є неспроможними, оскільки в даному зверненні кредитора, яке поіменоване, як досудова вимога, міститься посилання на відповідні пункти кредитного договору, які регулюють право кредитора на дострокове повернення кредиту, повідомив позичальника, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав та надав строк у 30 днів для виконання вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Тобто суд першої інстанції вірно розцінив зміст звернення кредитора до позичальника від 26.03.2009 року, як досудову вимогу про дострокове повернення кредиту у розмірі 117 839,96 швейцарських франків і набув вірного висновку, що строк виконання зобов`язання у повному обсязі з кредитним договором від 14.05.2007 року настав у відповідності до ст. 1050 ч.2 ЦК України, 06.05.2009 року.

Разом з тим судова колегія звертає увагу, що всі проценти, нараховані вже після настання строку виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.05.2007 року, тобто після 06.05.2009 року і до часу звернення кредитору до суду з позовом в липні 2014 року, здійснені за умовами кредитного договору за ставками, які регулюють нарахування процентів поточних та прострочених під час дії кредитного договору до настання строку його виконання.

При цьому умовами кредитного договору не передбачено розміру процентної ставки, яка підлягає застосуванню до простроченних зобов`язань вже після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором.

Між тим, прострочення зобов`язання може мати місце, як під час дії кредитного договору так і при настанні строку виконання зобов`язань (після спливу строку, на який укладався договір або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 416 ч.2 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством.

У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Отже, зміст наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012).

Однак у разі, якщо у договорі не встановлений розмір процентів, що мають стягуватися після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, то застосуванню підлягає розмір процентів передбачений ч.2 ст. 625 ЦК України - 3% річних, що в будь-якому випадку передбачає обґрунтування позивачем заявлених позовних вимог з посиланням на дану норму.

Проте позивач, як вбачається зі змісту заявленого ним позову вимоги про стягнення процентів після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, не обґрунтовував нормою, що міститься у ч.2 ст. 625 ЦК України, посилаючись виключно на норми, що регулюють зобов`язання за кредитним договором, яким не передбачений розмір процентів після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України.

Тобто у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року визначальним є висновок про те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що є підставою для відхилення аргументів позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Тому позовні вимоги до позичальника ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих у період після 06.05.2009 року, але за останні три роки, що передували зверненню до суду з відповідним позовом, не можуть бути задоволені по суті, тобто, як необґрунтовані, з огляду на необґрунтування позивачем заявлених ним вимог посиланням на ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та забезпечує в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача.

Наведеного суд першої інстанції не врахував та відмовив у позові до позичальника ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за користування кредитом нарахованих у період після 06.05.2009 року, але за останні три роки, що передували зверненню до суду з відповідним позовом з посиланням виключно на сплив позовної давності, яка застосована судом до заявлених вимог, як обґрунтованих.

При таких обставинах рішення суду в цій частині підлягає зміні з урахуванням доводів та обґрунтувань наведених у цій постанові апеляційного суду.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" - Бойко Анни Володимирівни - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року в мотивувальній частині - змінити з урахуванням обґрунтувань наведених у даній постанові суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 12.07.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова