Справа № 459/2386/18 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/453/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

з участю представника апелянта Гуменюка О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2018 року, постановлене у складі головуючої судді - Зубачик Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України у Львівській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, в якому просить стягнути з Головного управління Національної поліції України у Львівській області на свою користь 1 000 000, 00 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він, ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до міського голови м. Червонограда Львівської області про вжиття заходів щодо осіб, які незаконно торгують іноземною валютою в касовому залі Червоноградської автобусної станції та низькоякісним алкоголем в приміщенні Червоноградського центрального ринку без будь - яких дозвільних документів (ліцензій, патентів тощо). Міський голова м. Червонограда Львівської області перенаправив зазначену заяву на розгляд і вирішення за належністю до Червоноградського міського відділу ГУМВСУ у Львівській області. Однак, від останнього жодних відповідей позивач не отримав. Після цього, позивач 03.12.2015 р. звернувся з письмовим запитом на отримання інформації до прокурора м. Червонограда Львівської області, однак йому було повідомлено, що вказана заява направлена до Червоноградського ВП ГУНП України у Львівській області для розгляду по суті. Стверджує, що у зв`язку з тим, що розгляд вказаної заяви та запиту не відбувся, звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позов про визнання бездіяльності посадових осіб. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.06.2017 р. у справі № 813/518/17 позов ОСОБА_1 задоволено повністю та рішення набрало законної сили 12.12.2017 р. Надалі, позивачу стало відомо, що розгляд його заяви та запиту здійснює ГУНП у Львівській області. Окрім того, зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.05.2018 р. у справі № 813/1669/18 було задоволено позов ОСОБА_1 до ГУНП у Львівській області у даній справі та в черговий раз було визнано протиправною його бездіяльність у вигляді ненадання відповідей на звернення позивача від 26.01.2018 р. та від 02.04.2018 р. та у не вчиненні дій щодо усунення вищенаведених порушень. Стверджує, що оскільки відповідач довготривалий час порушує його права, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався за захистом своїх прав до суду та внаслідок чого останній отримує душевні страждання, морально-психологічні приниження з боку посадових осіб ГУНП у Львівській області, позивач зазнав значної втрати часу та відчуває себе приниженим та морально подавленим, вважає, що моральна шкода має бути йому відшкодована у розмірі 1 000 000, 00 грн. Просив позов задоволити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління Національної поліції України у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3, ), Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3, ) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 1 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .

Вважає рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди позивачу необґрунтованим та незаконним. В обґрунтування вимог покликається на те, що судом вірно застосовано норми матеріального права на підставі яких з відповідача стягнуто моральну шкоду, однак недостатньо та поверхнево вивчено доводи позивача, якими він обґрунтовував розмір заподіяної йому моральної шкоди, внаслідок чого розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди є суттєво заниженим, та таким, що не відповідає глибині моральних страждань, судом в недостатній мірі враховано вимоги ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Зазначає, що в позовній заяві чітко та послідовно розкрито суть порушених неправомірними діями відповідача Головного управління Національної поліції України у Львівській областійого прав, детально описано в чому полягає оральна шкода - душевні страждання, які він переживав та продовжує переживати внаслідок зверхнього ставлення до нього посадових осіб відповідача Головного управління Національної поліції України у Львівській області; морально-психологічні приниження в процесі розгляду його звернень та при неодноразових судових засіданнях; нехтування його правами та обов`язками; необхідність витрачання часу на звернення до різних організацій і установ за отриманням необхідних довідок та неодноразових поїздок до м. Львова та назад, відправлення поштової кореспонденції; тривалість порушень (понад 2 роки) тощо. Ці обставини вимагали та вимагають докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відриву від сім`ї, обмеження вільного часу. Відтак, заявлена в позовній заяві до відшкодування сума моральної шкоди в розмірі 1 000 000, 00 грн. є адекватною сатисфакцією за отримані моральні страждання та визначена позивачем з урахування міжнародної судової практики в аналогічних спорах.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2018 року частково скасувати та змінити. Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби на користь ОСОБА_1 1 000 000, 00 грн. моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції у Львівській області зазначає, що апелянтом не надано жодного доказу, який би слугував підтвердженням про наявність у нього фізичних, душевних, психічних страждань. Відсутні у матеріалах справи і документи, що підтверджує стан здоров`я ОСОБА_1 , а тому сторона відповідача вважає, що наявність шкоди у розмірі 1 000 000, 00 грн. абсолютно нічим не підтверджується. Просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зважаючи на те, що позивач оскаржує рішення суду виключно в частині розміру задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди оскаржуване рішення в іншій частині, враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не перевіряє.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання таких рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Під час визначення належної до застосування до спірних правовідносин норми права суди також зобов`язані застосовувати правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду.

Так, у постанові ВС від 18 квітня 2018 року справі № 641/2520/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, передбачених статтями 1173, 1174 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами про вжиття заходів відносно осіб, які незаконно торгують іноземною валютою в касовому залі Червоноградської автобусної станції та низькоякісним алкоголем в приміщенні Червоноградського центрального ринку без будь-яких дозвільних документів, однак такі були залишені без реагування.

Так, судом встановлено, що доказами бездіяльності ГУ ГУНП у Львівській області є рішення судів.

Зокрема, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.07.2016 року у справі № 813/1056/16 позов ОСОБА_1 до Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій задоволено, визнано протиправною бездіяльність Червоноградського відділу поліції ГУНП України у Львівській області щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 03.12.2015 року та зобов`язано Червоноградський відділ поліції ГУНП України у Львівській області розглянути звернення позивача, перевірити викладені у ньому факти та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства, про що повідомити автора звернення. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що дана постанова набрала законної сили 02.08.2016 р.

Окрім того, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.06.2017 року у справі № 813/518/17 позов ОСОБА_1 до ГУНП у Львівській області, міської ради м. Червонограда, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача голови постійної комісії Червоноградської міської ради Золочівського В.П. про визнання відповіді, бездіяльності та дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій задоволено частково, визнано протиправною відповідь №0-1/04/15-2017 заступника начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 . від 31 січня 2017 року, зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області надати відповідь позивачу відповідно до Закону України «Про звернення громадян». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2017 року у справі № 813/518/17 залишено без змін. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вказана постанова від 09.06.2017 року набрала законної сили 12.12.2017 року.

Також, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2017 року у справі № 813/3311/17 позов ОСОБА_1 до ГУНП у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність задоволено. Визнано бездіяльність ГУНП у Львівській області щодо не розгляду звернень ОСОБА_1 в строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян». Визнано протиправними дії ГУНП у Львівській області у вигляді надання відповідей №0-17/04/15-17 від 29.08.2017 року на скаргу від 08.08.2017 року та №0-19/04/15-17 від 05.09.2017 року. Визнано бездіяльність ГУНП у Львівській області щодо ненадання в термін, встановлений ч.1 ст.20 ЗУ «Про звернення громадян», відповіді на скаргу від 12.09.2017 року. Визнано бездіяльність ГУНП у Львівській області щодо ненадання відповідей на звернення від 11.09.2017 року та від 14.09.2017 року та зобов`язано ГУНП у Львівській області надати відповіді на звернення від 11.09.2017 року, 14.09.2017 року в строки, встановлені ЗУ «Про звернення громадян».

Крім цього, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.05.2018 року у справі № 813/1669/18 позов ОСОБА_1 до ГУНП у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України у Львівській області щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 26.01.2018 року та від 02.04.2018 року та зобов`язано ГУНП України у Львівській області надати відповідь на звернення ОСОБА_1 від 26.01.2018 року та від 02.04.2018 року. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вказане рішення від 29.05.2018 року набрало законної сили 03.07.2018 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути за рахунок держави моральну шкоду в розмірі 1 000 000, 00 грн. за неправомірні дії відповідача та зволікання, яких припустились Національної поліції при розгляді його неодноразових звернень, що спричинило йому моральні страждання.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у справі є доведеним факт неналежного виконання своїх службових обов`язків Головним управління Національної поліції України у Львівській області у розгляді заяв та запитів ОСОБА_1 , що, знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи наданими письмовими доказами та встановлено судовими рішеннями певних інстанцій.

Суд правильно вказав, що внаслідок тривалої бездіяльності Головного управління Національної поліції України у Львівській області позивачу безумовно була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, у зміні нормального життєвого ритму позивача, який вимушений був докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав в суді, витрачати свій особистий час для відновлення своїх порушених прав, визначивши її розмір в сумі 1000, 00 грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вищевказаної Постанови зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що моральна шкода, спричинена позивачу підтверджується, зокрема, судовими рішеннями та зверненнями позивача, з яких вбачається тривале невиконання судових рішень. Така полягає у душевних стражданнях та переживаннях, у зміні нормального життєвого ритму позивача, який вимушений був докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав в суді, витрачати свій особистий час для відновлення своїх порушених прав,

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на вищезазначені обставини та зважаючи на принципи рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, а також враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, сума, визначена позивачем в позовній заяві є завищеною, а розмір грошового відшкодування за завдану позивачу моральну шкоду становить 1 000 грн. 00 коп.

Належного обґрунтування спричинення позивачу моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп. ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Щодо заявленого клопотання адвоката Гуменюка О.Р. про звільнення від сплати судового збору в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів приходить до висновку про його задоволення, зважаючи на наступне.

Відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх оплати врегульовано ст. 136 ЦПК України(ст. 82 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати (ч. 3 ст. 136 ЦПК України).

Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз`яснено, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення п. 1 ст. 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Таким чином, розмір судового збору має визначатися з урахуванням конкретних обставин справи, включаючи фінансову спроможність заявника сплатити його, що має суттєве значення для визначення того, чи може особа використати своє право доступу до суду.

У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України "Про судовий збір", а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Як убачається з матеріалів справи, представник позивача - Гуменюк О.Р. звернувся до суду апеляційної інстанції просив звільнити позивача від сплати судового збору у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 лютого 2019 року клопотання представник позивача ОСОБА_1 - Гуменюк О.Р. задоволено частково. Відстрочено позивачу - ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення.

30 травня 2019 року від представник позивача ОСОБА_1 - Гуменюк О.Р. повторно надійшло клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору з посиланням на вимоги п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір». В підтвердженого чого до клопотання долучено довідку Червоноградської міської філії Львівського обласного центру зайнятості від 29.05.2019 року № 271, з якої убачається що позивач ніде не працює, довідку форми ОК-7 Індивідуальних відомостей про застраховану особу Головного управління ПФУ у Львівській області від 29.05.2019 року, з якої убачається, що позивач отримував допомогу по безробіттю в період з 26.09.2013 р. по 18.06.2014 р., довідку Червоноградського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) від 29.05.2019 року № 2942, з якої вбачається, що позивач не отримує пенсії, а отримував в 2018 році лише державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям у розмірі 277, 52 - 289, 96 грн., про що свідчить довідка УПСЗ Червоноградської міської ради від 29.05.2019 року № 1298 та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів від 10.05.2019 року №24446/10/53.41-06 та від 13.05.2019 року № 24861/10/53.41-06.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

За приписами ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Колегією суддів встановлено, що розмір судового збору, який зобов`язаний сплати позивач ОСОБА_1 перевищує 5 відсотків розміру його річного доходуза попередній календарний рік, а відтак вважає за можливе звільнити останнього від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2018 року 2019 року - залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складений 10 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді Бойко С.М.

Ніткевич А.В.