Головуючий у І інстанції Притула Н.Г.
Провадження № 22-ц/824/7908/2019 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати зрозгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Сержанюка А.С.,

при секретарі Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенніКиївського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні, третя особа: Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв», про зміну дати звільнення, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди у зв`язку із затримкою виконання судового рішення,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила зобов`язати відповідача змінити дату її звільнення з посади головного бухгалтера Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні з 16 вересня 2013 року на 03 липня 2018 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1 837 027,52 грн. та моральну шкоду в сумі 69 642,68 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. 02 вересня 2013 року позивач подала заяву на ім`я Голови Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні про звільнення за власним бажанням, проте відповідач звільнення не здійснив, в зв`язку із чим позивач звернулась до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22 липня 2014 року (справа №761/33824/13-ц) було зобов`язано відповідача звільнити позивача з 16 вересня 2013 року відповідно до поданої нею заяви від 02 вересня 2013 року; зобов`язано видати належним чином оформлену трудову книжку та стягнуто з відповідача на користь позивача 351 198 грн. 20 коп. за час вимушеного прогулу, без вирахування податків та обов`язкових платежів, а також 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

На виконання вказаного рішення суду відповідач лише 09 квітня 2015 року направив лист ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» щодо належного звільнення позивача та наказом від 16 вересня 2014 року позивача було звільнено.

21 грудня 2017 року позивач отримала лист, в якому її просили надати згоду на пересилання трудової книжки поштою. Листом від 07 червня 2018 року ОСОБА_1 надала згоду на направлення їй трудової книжки поштою. Вказаний лист отримано відповідачем лише 07 липня 2018 року, а трудову книжку позивач отримала 03 липня 2018 року, тому вважає, що саме вказана дата є датою її звільнення. Вимушений прогул позивача у зв`язку з невидачею трудової книжки становить період часу з 22 липня 2014 року по 03 липня 2018 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року встановлено, що середньоденний заробіток позивача становив 1 676,12 грн., а тому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу становить 1 837 027,52 грн. (1 676,12 грн. х 1 096 днів), які позивач просила стягнути з відповідача на свою користь.

Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, яка полягає в тому, що позивач протягом трьох років позбавлена можливості задовольняти свої життєві потреби, не могла працевлаштуватись на іншу роботу, підтвердити свій трудовий стаж та посади, на яких раніше працювала. Фактично рішення суду в частині звільнення позивача з 16 вересня 2013 року було виконано лише 03 липня 2018 року. А тому при визначенні розміру моральної шкоди позивач виходила із законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму за той період, коли їй не була видана трудова книжка, обрахувавши цей розмір на суму 69 642,68 грн., що також просила стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подала на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні - адвокат Береза В.М. просив суд залишити апеляційну скаргу позивачки без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач та її представник подану ними апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представники відповідача в апеляційному суді проти апеляційної скарги позивачки заперечили та просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 20.01.2011 року працювала у відповідача Представництво «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні на посаді головного бухгалтера (а.с.20 зворот).

Як зазначила позивач, 02 вересня 2013 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, однак відповідач звільнення не здійснив, а тому вона звернулась до суду з позовом про витребування трудової книжки, виплату вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22 липня 2014 року (справа №761/33824/13-ц), яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні про витребування трудової книжки, виплату вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Зобов`язано Представництво «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні звільнити ОСОБА_1 з роботи з 16 вересня 2013 року відповідно до поданої нею 02 вересня 2013 року заяви про звільнення за власним бажанням; зобов`язано Представництво «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку та стягнуто з Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні на користь ОСОБА_1 351 198 грн. 20 коп. за час вимушеного прогулу, без вирахування податків та обов`язкових платежів та 500 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с.22-23).

Даним рішенням встановлено, що 02 вересня 2013 року ОСОБА_1 подала заяву Голові Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні про звільнення її за власним бажанням. З 03 вересня 2013 року позивачка перебувала в стані непрацездатності, що підтверджується копією листка непрацездатності, відповідно до якого вона мала стати до роботи з 15 вересня 2013 року. Судом встановлено, що на момент ухвалення рішення позивачка відповідно до поданої нею заяви про звільнення відповідачем не звільнена, трудова книжка їй не видана. Вказані обставини не заперечувалися представником відповідача, з посиланням на те, що позивачка, як головний бухгалтер підприємства, не передала керівництву відповідача всі справи та документи, за які вона несла відповідальність.

З тексту рішення вбачається, що під час розгляду вказаної справи досліджувались обставини несвоєчасної видачі трудової книжки під час звільнення та неналежне виконання вимог діючого законодавства в цій частині з боку відповідача, внаслідок чого було встановлено факт навмисного ухилення відповідача від видачі позивачці належним чином оформленої трудової книжки, що, зокрема, підтверджується листом відповідача позивачці від 12 грудня 2013 року, відповідно до якого їй пропонується отримати трудову книжку у встановленому законодавством порядку у Представництві «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні, але за умови виконання нею її функціональних обов`язків, які викладені в цьому листі.

Враховуючи викладене, суд, розглядаючи вищевказану справу, дійшов висновку, що затримка у видачі трудової книжки позивачці в даному випадку виникла з вини відповідача, який був її роботодавцем, а тому суд стягнув з нього середній заробіток на користь позивачки за весь час затримки видачі трудової книжки, а саме: з дня, коли позивачка мала бути звільнена, 16 вересня 2013 року, по день ухвалення рішення у справі 22 липня 2014 року.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, просила стягнути з Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні на підставі положень ст.ст. 47, 48, 235 КЗпП України та п.п. 2.4., 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на свою користь середній заробіток у зв`язку з невидачею їй трудової книжки, після ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення від 22 липня 2014 року, за весь період затримки видачі трудової книжки.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Крім того п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на працівників передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення; при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2015 року між Державним підприємством «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» (далі - Дирекція) та Компанією Акціонерне товариство «ЗТЄ Корпорейшн» (далі - Представництво) був укладений Договір №4123-і щодо співробітництва в галузі ведення кадрової роботи, пов`язаної з оформленням громадян України на роботу в Представництво згідно з п.2.21 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівниками» (а.с.112-116).

У відповідності до п.2.1.3 Договору, Дирекція зобов`язалася у відповідності до трудових договорів та повідомлень Представництва вносити необхідні записи про прийом та звільнення в трудові книжки працівників Представництва згідно з п.2.21 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівниками». Крім того, у відповідності до положень пункту 2.1.2 Договору, Дирекція також зобов`язалась приймати на зберігання, а при необхідності виписувати нові трудові книжки.

Водночас Представництво прийняло на себе зобов`язання: дотримуватися чинного трудового законодавства України при працевлаштуванні та звільненні громадян України; письмово повідомляти Дирекцію про зміни в трудових відносинах з працівником (прийом, перевід, звільнення) - не пізніше дати зміни; бере на себе відповідальність за достовірність всіх повідомлених даних та своєчасність їх подання в Дирекцію; у разі звільнення працівників повідомляти їх письмово (не пізніше дати звільнення) про необхідність отримання ними трудових книжок в Дирекції.

Листом від 09.04.2015 року (а.с.117) Представництво «ЗТЄ Корпорейшн» повідомило дирекцію «Інпредкадри» Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» про проведення звільнення з роботи в Представництві з 16.09.2013 року ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.07.2014 року (справа №761/33824/13-ц).

На виконання рішення суду 16.09.2014 року відповідачем прийнято наказ №16092014, за яким звільнено ОСОБА_1 з 16.09.2013 року з роботи у Представництві «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні з посади головного бухгалтера відповідно до поданої нею 02.09.2013 року заяви про звільнення за власним бажанням, згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України. Також в наказі зазначено про необхідність видачі ОСОБА_1 належним чином оформленої трудової книжки.

15.04.2015 року Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» дирекція «Інпредкадри» повідомила ОСОБА_1 про необхідність отримання трудової книжки у зв`язку з її звільненням або надати письмову згоду на її пересилку поштою (а.с.118).

25.10.2017 року ОСОБА_1 направила на адресу відповідача заяву, в якій, зокрема, просила направити на адресу її проживання поштовим відправленням належним чином оформлену трудову книжку (а.с.32). Доказів отримання даного листа відповідачем суду надано не було.

З листа відповідача від 28.12.2017 року за №П45/12-17 (а.с.36-37) вбачається, що звернення від 25.10.2017 року було подано на особистій зустрічі, що відбулась 30.11.2017 року. У вказаному листі відповідач зазначає, що ведення трудових книжок працівників Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні здійснюється Державним підприємством «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв», і ОСОБА_1 з вимогою повернути трудову книжку до нихне зверталась.

11.12.2017 року позивач звернулась до Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» із заявою, в якій просила повідомити її про місце та час отримання трудової книжки (а.с.47).

Вказана заява отримана Державним підприємством «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» 12.12.2017 року (а.с.48).

Листом від 18.12.2017 року за №1190 (а.с.51-52) Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» повідомило позивача, що видати їй трудову книжку в день звільнення з внесеним записом про звільнення не мало можливості, оскільки вона особисто не з`явилась до Генеральної дирекції для її отримання. Також в листі зазначено, що 15.04.2015 року Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» направило на адресу ОСОБА_1 (за місцем її реєстрації) повідомлення №91к від 15.04.2015 року про необхідність отримання трудової книжки або надання згоди на її пересилку поштою, так як вона була відсутня на роботі в день звільнення. Так як ОСОБА_1 не зверталась з вимогою про видачу їй трудової книжки, остання зберігається в Дирекції та в листі зазначена адреса та години, в які можна отримати трудову книжку. Позивач отримала вказаний лист 21.12.2017 року.

Проте листом від 02.05.2018 року (тобто майже через п`ять місяців) ОСОБА_1 повідомила Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» про згоду на пересилання їй трудової книжки поштою (а.с.56). Лист був направлений позивачем 03.05.2018 року (а.с.57) та отриманий третьою особою 05.06.2018 року (а.с.58-59).

Повторно листом від 06.06.2018 року позивач надала згоду на пересилання її трудової книжки (а.с.60). Вказаний лист направлено 07.06.2018 року (а.с.61), проте отриманий Державним підприємством «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» 02.07.2018 року (а.с.64-65).

ОСОБА_1 отримала трудову книжку 03.07.2018 року, що підтверджується її особистим підписом в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с.122-124).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності і бути достатніми для встановлення судом дійсних обставин справи та вирішення її у відповідності з вимогами закону.

Під час розгляду справи позивачем суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що саме з вини відповідача їй не було видано трудової книжки, адже з її власних пояснень, а також встановлених судом обставин вбачається, що саме вона не проявила ініціативи в отриманні трудової книжки із вчиненим у ній відповідним записом про звільнення після задоволення її позову судом у 2014 році. Не зверталася ОСОБА_1 і до виконавчої служби щодо примусового виконання вищевказаного рішення суду, що є додатковою обставиною, яка спростовує доводи позивача про винуватість у невидачі їй трудової книжки саме відповідача.

Недоведеним позивачем є і той факт, що вона внаслідок неотримання трудової книжки не могла працевлаштуватися на іншу роботу або звернутися для постановки на облік у центр зайнятості, як не доведено і сам факт вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі їй трудової книжки.

Враховуючи факт недоведеності позивачем обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення її позову.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: