Номер провадження 2/754/4135/19
Справа №754/716/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.,

за участю секретаря - Грей О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса КМНО Швеця Р.О. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.12.2006 року між позивачкою та ПАТ КБ "Приват Банк", було підписано кредитний договір № КЗБЮК15005278, згідно умов якого позивачці повинні бути надані кредитні кошти у розмірі 85 000 доларів США із строком повернення до 18.12.2026 року та сплатою 10.8% річних за користування кредитними коштами. Крім того, між вказаними сторонами також був укладений Договір іпотеки від 18.12.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. 21.12.2018 року позивачка отримала Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до приватного нотаріуса КМНО Швеця Р.О. із заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом КМНО Швецом Р.О. було незаконно проведено державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру за ПАТ КБ «Приват Банк», оскільки останнім не перевірено, чи має ПАТ КБ «Приват Банк» зареєстроване право власності на вказане майно. Крім того, окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя позивачка не укладала з жодною юридичною особою, а тому у Приватного нотаріуса КМНО Швеця Р.О. були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на належну позивачці квартиру за ПАТ КБ «Приват Банк». Як вбачається з договору іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. З наведеного слідує висновок, що сторони за договором іпотеки дійшли згоди, що право власності на об`єкт заставленого майна виникає лише у певному випадку, а саме: на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Водночас у позивачки відсутні докази укладання договору між Іпотекодавцем і Іпотекодержателем про задоволення вимог Іпотекодержателя. Таким чином дії приватного нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає па підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, є протиправними. Крім того, позивачка звертає увагу, що вказане житло підпадає під мораторій, визначений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті». На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Швеця Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.12.2016 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приват Банк»; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що здійснена приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О. 13.12.2016 року.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням у даній справі законної сили.

28.02.2019 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву від представника відповідача приватного нотаріуса КМНО Швеця Р.О. - Бута О.В . Відповідно до викладених у Відзиві заперечень зазначено, що з заявленими позивними вимогами до приватного нотаріуса представник відповідача не погоджується з наступних підстав. Суть спірних правовідносин є спором про право між Позивачем та Відповідачем 1 відносно права власності на предмет іпотеки, який випливає виключно з договірних правовідносин та зобов`язань виконання умов кредитного договору та договору іпотеки. Позовні вимоги до Відповідача про визнання дій державного реєстратора противоправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є похідними від вимог у приватно-правовому спорі, заявленому у позові. Скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно впливає тільки на Відповідача 1, який є власником нерухомого майна. Відповідач 2 до даного спору не має жодного відношення, він не є зацікавленою особою щодо предмету спору, судове рішення у справі жодним чином не впливає на права та обов`язки Відповідача 2. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №911/488/18. Також представник відповідача зазначив, що 13.12.2016 року до Відповідача 2, як державного реєстратора, звернувся Відповідач 1 («ПАТ КБ «Приватбанк») з метою реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. 18.12.2006 року між Позивачем і Відповідачем 1 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В., за реєстровим № 3111. З наданого договору вбачалось, що предметом іпотеки є трикімнатна квартира, загальною площею 71,40 кв. м., в тому числі житловою площею 41,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Пунктом першим договору іпотеки, передбачено, що предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в пункті 7, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекадержатель має право в разі невиконання Позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця. Пунктом другим договору іпотеки визначено, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором від 18 грудня 2006 року № КЗ ПІ ЄК15005278, укладеного між Банком та Іпотекодавцем. Пунктом 15.7 договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані; звернути стягнення на Предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за Кредитним договором у випадках: порушення Позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами Кредитного договору; порушення Іпотекодавцем якого-небудь із зобов`язань цим договором. Пунктом 15.8 договору іпотеки визначено, що Сторони дійшли згоди, що Іпотекодержатель має право звернути на Предмет іпотеки і в разі дострокового розірвання Кредитного договору або зміни його умов, при наявності невиконання зобов`язань на момент розірвання. Пунктом 21 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється у випадках передбачених п. 15.7.1, 15.7.2, 15.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Договір іпотеки містить Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про Іпотеку». Пунктом 26 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця; продажу Предмета іпотеки будь-який особі та будь-яким способом, у порядку ст. 38 Закону України «Про Іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку», ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином, посилання позивача, що у приватного нотаріуса Швеця Р.О. були відсутні підстави для прийняття рішення про реєстрацію прав на нерухоме майно за ПАТ КБ «ПриватБанк» через відсутність окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя є необгрунтованими. ПАТ КБ «ПриватБанк» було надано копію вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 05.11.2015 року № 567 та підтвердження отримання Позивачем 17.11.2015 року вимоги про усунення порушень. Підстави для відмови у державної реєстрації прав на нерухоме майно, передбачених статтею 24 Закону України № 1952- IV, були відсутні. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, відповідно до пункту 18 Порядку реєстрації № 1127, приватний нотаріус Швець Р.О., прийняв рішення щодо державної реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк». З урахуванням вищенаведеного представник зазначає, що рішення від 13.12.2016 року про державну реєстрацію прав з боку державного реєстратора - приватного нотаріуса прийняті у повній відповідності до діючого законодавства. Необгрунтованим також є посилання Позивача на порушення мораторію, передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Законом встановлено мораторій на примусове стягнення нерухомо житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку". Примусове стягнення проводиться виключно в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче проваджене». На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

02.04.2019 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» до суду надійшли пояснення, в яких зазначено, що відповідно до п. 21 Договору іпотеки від 18.12.2006 року у випадку порушення строків виконання зобов`язань, та інших випадках, передбачених цим договором, згідно до розділу V Закону України "Про іпотеку", може бути здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться у цьому договорі. Таке застереження про задоволення вимог іпотекодержателя міститься у п. 26 договору іпотеки у відповідності до положень статті 36 Закону України "Про іпотеку" та передбачає звернення стягнення у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель письмово повідомляє Іпотекодавця. За наведеного, можна дійти до висновку, що договір іпотеки, укладений сторонами 18.12.2006 року містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, та не потребує його окремого додаткового укладення. Доводи позивача стосовно обов`язковості укладення окремого договору, у випадку позасудового захисту порушеного права, є помилковим тлумаченням частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Дана позиція викладена у постановах ВС України від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15 та від 14.09.2016 року у справі №6-1219цс16. Тому, враховуючи вищенаведені обставини та керуючись саме ст. 38 Закону України "Про іпотеку", пунктом 26 договору іпотеки АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до приватного нотаріуса КМНО Швець Р.О. з метою реєстрації права власності на предмет іпотеки за Іпотекодержателем - ПриватБанком . Разом із заявою Банк надав договір іпотеки, повідомлення про наявність заборгованості і подальшу реалізацію предмета іпотеки у випадку її непогашення. Тому Банком дотримано і процедуру повідомлення іпотекодавця про невиконання умов кредитного договору та використання позасудового способу переходу права власності на предмет іпотеки. В той час, як Позивачем по справі, зі свого боку, не надано було жодної відповіді та не вчинено жодної дії на виконання даного повідомлення. Окрім цього, необхідно зазначити, що у відповідності до пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Крім того, неможливо погодитись із твердженням позивача щодо порушення приватним нотаріусом вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки предмет іпотеки не є постійним місцем проживання іпотекодавця. Жодних доказів, які б підтверджували зворотнє, Позивачем не надано. На підставі викладеного представник Банку просить у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник позивача просить розглядати справу у відсутності позивачки та представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки та її представника, за наявних у справі матеріалів.

Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Відповідач - приватний нотаріус КМНО Швець Р.О. - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 18.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №K3FIGK15005278, а також в забезпечення виконання вказаного договору 21.11.2007 року між сторонами був укладений Договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 71,40 кв.м, житловою площею 41,60 кв.м. (а.с. 6-9).

13.12.2016 року державний реєстратор - приватний нотаріус КМНО Швець Р.О. на підставі договору іпотеки від 18.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В., який був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», здійснив відчуження на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 71,40 кв.м, житловою площею 41,60 кв.м., що була передана банку в іпотеку на забезпечення виконання умов кредитного договору №K3FIGK15005278 від 18.12.2006 року, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.10-12).

Відповідно до пункту 26 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до Іпотекодержателя прав власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця; продажу Предмета іпотеки будь-який особі та будь-яким способом, у порядку ст. 38 Закону України «Про Іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійсними всі необхідні дії від імені Іпотекодавця.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 статті 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 37 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності та предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Наведені вище вимоги діючого законодавства свідчать про те, що у відповідача 2 були відсутні правові підстави для прийняття рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру позивача, оскільки будь-якого окремого договору між сторонами укладено не було, як і відсутнє було рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є обов`язковими умовами можливості звернення стягнення на предмет вказаного договору іпотеки, що свідчить про незаконність дій відповідачів.

Як вбачається з договору іпотеки, позивач та ПАТ КБ "ПриватБанк" досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку"; отримання іпотеко держателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іподекодержателя, у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку".

З наведеного слідує висновок про те, о сторони за договором іпотеки дійшли згоди, що право власності на об`єкт заставленого майна виникає лише у певному випадку, а саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя, у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку".

Крім того, відповідно до вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно з Постановою Верховного суду від 31.10.2018 року у справі №465/1310/17 звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна.

Дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке є забезпеченням за валютними кредитами, розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.

Відповідно до постанови 31.10.2018 року у справі №753/12729/15ц Великої Палати Верховного суду держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

На думку ЄСПЛ поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що у даному випадку відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у зв`язку з чим вважає за можливе позовні вимоги задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.12.2016 року, індексний номер 18077741, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Швецом Р.О., про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,40 кв.м, житловою площею 41,60 кв.м., за ПАТ КБ «ПриватБанк» ().

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 352, 40 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 572, 575 ЦК України, Законом України "Про іпотеку", -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича про про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.12.2016 року, індексний номер 18077741, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецом Русланом Олеговичем про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,40 кв.м, житловою площею 41,60 кв.м., за ПАТ КБ «ПриватБанк» ().

Поновити відомості у держаних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, квартиру АДРЕСА_1 ), що передували скасованим записам.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 352, 40 грн.

Стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 352, 40 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Відповідач: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, адреса: м . Київ, вул. Лютеранська, 3, оф . 31 .

Повний текст рішення виготовлений 18 червня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська