Номер провадження 2-о/243/81/2019
Номер справи 243/75/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 07 » червня 2019 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Гончарової А.О.,

за участю: секретаря судового засідання - Хорхордіної О.О.,

розглянувши у судовому засіданні у залі № 13 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із заявою за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, та полягає в тому, що вимушене переселення ОСОБА_1 в грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник зазначає, що він був повноправним громадянином своєї держави Україна, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя.

На початку 2014 року на Донеччині почалося неспокійне життя. З травня 2014 року в Горлівці ситуація загострилась. Збройними формуваннями РФ зі зброєю в руках було захоплено будівлю міськради, будівлю УБОЗ, в місті почали з`являтися блокпости на дорогах, де перевіряли документи. З початком окупації збройними формуваннями РФ почалися суттєві зміни на території Донецької області, зокрема, було введено в обіг російський рубль, було зупинено трансляцію українських телеканалів, почалися перебої у наданні комунальних послуг. Погіршення гуманітарної ситуації через захоплення району угрупуванням збройних формувань РФ унеможливило доступ до медичних послуг, жителі міста зіштовхнулись з проблемою придбання харчів та засобів для існування, оскільки більшість магазинів були зачиненими. Описані обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Горлівка, тому він був змушений покинути місто. В результаті вказаних подій ОСОБА_1 дуже виснажив свою нервову систему, погіршив своє здоров`я. Психічно-емоційний стан після переселення дуже важкий, все майно залишилось на окупованій території. Вважає, що внаслідок збройної агресії РФ на території Донецької області та окупації РФ частини території Донецької області було порушено низку його прав і свобод, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Отримані заявником довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи посвідчують лише факт його вимушеного переселення з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_2, і не містить в собі зазначення причини такого переселення. Заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

В зв`язку з викладеним просить встановити юридичний факт, що його вимушене переселення у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Заявник, ОСОБА_1 , не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, надав суду заяву з проханням проводити судове засідання у його відсутності, на заявлених вимогах наполягав, просив їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи, Міністерства соціальної політики України, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, проте не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про причини неявки не повідомив.

Представник заінтересованої особи, Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, проте не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про причини неявки не повідомив.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Калінінським РВ Горлівського МУ УМВС України у Донецькій області 21 лютого 2002 року на ім?я ОСОБА_1 , останній зареєстрований у м. Горлівка з 29.01.1997 року (а.с.31-33).

З довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № від 13.01.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 27.12.2014 року (а.с.34).

Доводи заявника про обставини, які відбувалися у м. Горлівка за період з квітня 2014 р. підтверджуються публікаціями у ЗМІ, інтернет-виданні «Кореспондент» та на сайті Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», а саме проведення так званого «референдуму» на Донбасі 11 травня 2014 р. (а.с.37-38), відомостями прес-служби Служби безпеки України щодо затримання громадян Російської Федерації під час спроби перетину кордону від 11.03.2014р. (а.с.39), 24.05.2014 р. (а.с.40), від 16.06.2014 р. (а.с.41).

З матеріалів розслідування транскордонних атак на сході України, здійсненого міжнародним партнерством за Права Людини разом з Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською спілкою з прав людини, вбачається що напади на населені пункти Колесниківка, Комишне, Мілове, Красна Талівка, Дмитрівка та Побєда в Луганській області вказують на збройний конфлікт міжнародного характеру, який починається з моменту, коли має місце військова інтервенція збройних сил однієї країни на територію іншої країни. У випадках атак на вищезазначені населені пункти український кордон перетнули нелегально, після чого військові напади були здійснені на об?єкти військової інфраструктури, пункти прикордонного контролю та цивільні об?єкти. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки, рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України вказують на те, що перетини кордону та напади на українські території не могли бути організовані без допомоги військових підрозділів Російської Федерації. Відповідно, нелегальний перетин державного кордону людьми, пов?язаними з російськими військовими підрозділами та атаки на об?єкти, розташовані на території України, можна прирівняти до початку військового конфлікту міжнародного характеру (а.с.42-67).

Дослідницька мережа Bellingcat опублікувала інтерактивну карту з координатами, звідки Росія і підконтрольні їй незаконні збройні формування обстрілювали схід України влітку 2014 року (а.с.68-69).

Пунктом 18 резолюції 1988 (2014) Парламентської Асамблеї Ради Європи визначено, що враховуючи ризик дестабілізації та погіршення безпекового режиму цілого регіону подальшою російською військовою агресією проти України, Асамблея рекомендує, щоб Сполучені Штати та Сполучене Королівство - як підписанти Будапештської Угоди - так і інші відповідні європейські держави вивчили можливість реальних безпекових угод для забезпечення незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с.70-74).

15.01.2015 року Європарламент ухвалив резолюцію 2014/2965, якою висловив цілковиту солідарність з Україною та її народом та засудив акти тероризму та кримінальну діяльність, що здійснюється сепаратистами та іншими нерегулярними силами в східній Україні (а.с.75-80).

Згідно з резолюцією 2067 (2015) Парламентської Асамблеї Ради Європи з початку російської агресії в Україні у 2014 р. понад 1300 осіб були оголошені зниклими без вісті. Асамблея висловлює жаль стосовно рішення президента російської Федерації утаємничувати дані щодо втрат серед особового складу збройних сил Російської Федерації, що сталися під час спецоперацій у мирний час (а.с.81-84)

Постановою так званої Ради міністрів Донецької народної республіки від 22.10.2014р. на території так званої ДНР передбачено створити судову систему (а.с.88-100).

У інтернет-виданнях було здійснено ряд публікацій щодо окупованої Горлівки. Так, з однієї з них вбачається, що озброєні люди захопили у полон майже 90 українських військових (а.с.102), в іншій зазначено, що терористи захопили будівлю УБОЗ (а.с.103), в одній з публікації вказано, що озброєні люди захопили міськраду та всі райвідділи міліції (а.с.112), терористи масово конфіскують майно донецьких підприємців (а.с.113), медикаменти розпродають по шалених цінах, але не всі необхідні ліки можна знайти (а.с.116). З іншої публікації вбачається, що влада «ДНР» вводить власні податки на місцевий бізнес (а.с.104), повідомляється про обстріли міста та загибель людей (а.с.106-108).

Згідно з оперативною інформацією Інформаційно-аналітичного центру РНБО від 23.06.2014 р., терористи продовжують військові дії проти частин та підрозділів українських силовиків, режим перемир`я не дотримується (а.с.109-111)

Згідно з резолюцією 2028 (2015) Парламентської Асамблеї Ради Європи в результаті анексії Криму Російською Федерацією та збройного конфлікту в українському Донбасі понад 921 000 людей (станом на 23.01.2015 р.) виявилися переміщеними в межах України та понад 524 000 звернулися за притулком або щодо отримання іншого юридичного статусу у Російській Федерації. Асамблея закликає органи російської влади утримуватися від дестабілізації України та фінансування військової підтримки незаконним озброєним угрупуванням та використовувати їхній вплив на них, щоб вони повністю дотримувались та впроваджували положення Мінських угод. Асамблея закликає міжнародне співтовариство продовжувати надавати матеріальну та організаційну допомогу українським внутрішньо переміщеним особам та біженцям, зокрема в зимові місяці та допомагати українським органам влади в розробці довгострокових програм допомоги (а.с.118-123).

З заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей, розміщеної у інтернет-джерелі 01.03.2016 р., вбачається, що 20 лютого 2014 року Російська Федерація розпочала збройну агресію проти України, окупувавши АР Крим та м. Севастополь. Сьогодні ця агресія продовжується на Донбасі. З моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Лише за останні два місяці 2016 року українські позиції були обстріляні понад 2500 разів, внаслідок чого 12 військовослужбовців загинули та понад 150 зазнали поранень. Міністерство закордонних справ України закликає міжнародну спільноту чинити максимальний тиск на Росію та зберігати санкції, допоки Донбас та Крим не будуть де окуповані, а територіальна цілісність та суверенітет України відновлені (а.с.124).

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8?рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов?язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов?язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов?язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов?язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов?язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов?язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території.

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції.

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов?язань. Такі зобов?язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника.

Таким чином, перша частина цих зобов?язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов?язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника.

Згідно з частиною першою та пунктом п?ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Оцінюючи надані заявником докази на підтвердження своїх вимог, суд враховує, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області (а саме, м. Горлівка), можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв?язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Донецької області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у грудні 2014 року ОСОБА_1 , з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області, оскільки саме зазначений час переселення відображений у довідці внутрішньо переміщеної особи. Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові № 61-4043св18 від 14.03.2018 р.

Вищезазначений юридичний факт заявником доведено у повному обсязі, надані суду докази є належними, достовірними та допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета заявлених вимог, вони логічно пов?язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення.

Окрім того, суд вважає необхідним зазначити, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред?явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя».

Незважаючи на викладене, судом було враховано, що необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципу процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслано на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідний лист, який було отримано уповноваженою особою. Натомість, Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись 4, 76-81, 315-319 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення складено та підписано у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення виготовлений 10 червня 2019 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду А.О. Гончарова