справа № 759/2098/16 головуючий у суді І інстанції - Величко Т.О.
провадження № 22-ц/824/7652/19 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном, шляхом примусового виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом та просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом примусового виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та вселення ПАТ «Укрсоцбанк» до квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . 03 грудня 2015 року представники ПАТ «Укрсоцбанк» намагалися отримати доступ до вищезазначеної квартири, під час якого було виявлено, що там проживають відповідачі. Зазначена квартира раніше належалавідповідачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2006 року та 19 квітня 2007 року була передана відповідачем в іпотеку за іпотечним договором в якості забезпечення зобов`язання за кредитним договором від 19 квітня 2007 року. Після цього на підставі виконавчого напису від 08 лютого 2011 року було звернено стягнення на квартиру, як на предмет іпотеки за порушення умов вищезазначеного договору кредиту. Згідно довідки від 24 грудня 2015 року ОСОБА_1 знятий з реєстраційного обліку квартири. 05 січня 2016 року ОСОБА_1 отримав вимогу про добровільне виселення від 18 грудня 2015 року, яка залишена без будь-якого реагування. На момент реєстрації права власності на квартиру за позивачем в ній проживав лише відповідач ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені в позовній заяві та зазначає, що суд не звернув увагу на норми статей 316, 319, 321, 386, 391 ЦК України. Позивач посилається на постанову Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 317/725/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 зазначає, що позивач не запропонував компромісного рішення щодо виселення з квартири, не забезпечив наявності іншого постійного житла відповідачу і всупереч вимог закону намагався виселити. Представники позивача без рішення суду про виселення вдерлися до квартири, встановили на вхідні двері свій замок та не дали відповідачу забрати свої речі. По даному факту відкрито кримінальне провадження. Майно, передане в іпотеку, не було придбано за рахунок отриманих кредитних коштів. Позивач не вказав, які саме порушення норм матеріального чи процесуального права було порушено при ухваленні рішення. Апеляційна скарга є необґрунтованою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 25 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.47, Т.1).

19 квітня 2007 року вказана квартира передана ОСОБА_1 в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» за іпотечним договором № 04/І-214, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 1458д в якості забезпечення зобов`язання за кредитним договором № 407/17/07-П від 19 квітня 2007 року, що сторонами не заперечується.

Згідно свідоцтва від 03 вересня 2015 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С., зареєстрованого у реєстрі № 2500, ПАТ «Укрсоцбанк» належить на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що раніше належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2006 року (а.с.5, Т.1).

З наявної у матеріалах справи довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу м. Києва» № 1271/76 від 25 грудня 2015 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований та проживає ОСОБА_1 (а.с.10, Т.1).

ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_4 , а ОСОБА_3 - по АДРЕСА_5 (а.с.47, 50, Т.2).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Апеляційний суд по суті погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15, 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15 та постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 61-44514св15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ «Укросцбанк» зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва від 03 вересня 2015 року, виданого на підставі акту про прилюдні торги арештованого майнавід 10 серпня 2015 року.

Позивач вказує на те, що відповідачі не погоджуються добровільно виселитися з квартири.

Разом з тим, судом встановлено, що квартира за вищезазначеною адресою була придбана відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2006 року, тоді як кредитний договір укладено 19 квітня 2007 року. Тобто, квартира, яка була передана в іпотеку банку відповідачем ОСОБА_1 , придбана не за кредитні кошти, а, отже, виселення з неї можливе лише за умови надання особам, які там проживають, іншого житлового приміщення.

Проте, пред`являючи позовні вимоги до відповідачів, ПАТ «Укрсоцбанк» не вказав на постійне жиле приміщення, яке повинно бути надане їм після виселення, а просив виселити їх без надання такого приміщення.

В уточненій позовній заяві ПАТ «Укрсоцбанк» просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, чинним законодавством не передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як вселення юридичної особи у приміщення, а відтак, висновки суду про відсутність підстав до задоволення позову, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 лютого 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 20 червня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.