Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 185/8748/16-ц

провадження № 61-25800св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 06 березня 2017 року у складі судді Гаврилова В. А. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працювала в Дніпропетровській філії ПАТ «Укртелеком» юрисконсультом 2 категорії відділу правового забезпечення, але наказом від 09 січня 2015 року № 26/вк її було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України

з 12 січня 2015 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року, яке набрало законної сили, було визнано незаконним наказ про звільнення від 09 січня 2015 року та поновлено її на займаній посаді з 12 січня 2015 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 14 268,96 грн, зобов`язано ПАТ «Укртелеком» видати дублікат трудової книжки без внесення запису про звільнення.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 16 червня 2015 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасовано та ухвалене в цій частині нове рішення, про стягнення на її користь 500,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на те, що рішенням суду вона була поновлена на роботі

з 16 червня 2015 року, а наказ № 2510/вк про поновлення на роботі відповідачем було видано лише 30 липня 2015 року, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4 095,72 грн та стягнути у рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди 1 000,00 грн.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 27 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Укртелеком» про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 4 095,72 грн.

Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь держави судовий збір у сумі

551,20 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про поновлення на роботі.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» відхилено.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 31 січня 2017 року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

23 червня 2017 року ПАТ «Укртелеком» через засоби поштового зв`язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції касаційної скарги, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами неправильно застосовані норми матеріального права.

Доводи інших учасників справи:

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення, в якому

ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ПАТ «Укртелеком» відхилити, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 31 січня 2017 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

У вересні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 03 червня 2019 року № 461/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-25800св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у заперечені на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Дніпропетровській філії ПАТ «Укртелеком», та була звільнена

09 січня 2015 року за скороченням штату працівників.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року ОСОБА_1 поновлено на роботі. Рішення підлягало негайному виконанню.

Статтею 367 ЦПК України (в редакції, чинній на час поновлення

ОСОБА_1 на роботі) передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень по справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Рішення суду про поновлення позивача на роботі негайно не було виконано. Поновлення на роботі відбулось тільки 30 липня 2015 року.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною другою статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Такий правовий висновок наведнений у постанові Верховного Суду України

від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що відповідачем було несвоєчасно виконано рішення суду про поновлення позивачки на роботі, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртелеком» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 31 січня 2017 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко