Дата документу 13.06.2019 Справа № 311/1424/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/1424/18 Головуючий у 1 інстанції Нікандрова С.О.
Провадження № 22-ц/807/1842/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У травні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що відповідно до укладеного договору б/н від 16 жовтня 2012 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 5700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач не виконувала зобов`язання по договору, внаслідок чого станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість в сумі 97693,92 грн., яка складається з наступного: 2879,52 грн. заборгованість за кредитом, 86586,12 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3100,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 4628,28 грн. штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 16.10.2012 року в сумі 97693,92 грн. та судові витрати.

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що у 2012 році вона звернулася до відповідача з проханням надати кредит для придбання вугілля, після чого їй було надано картку для отримання грошових коштів. Які саме документи позивач підписувала для отримання кредиту, вона не може повідомити, оскільки ніде не навчалася і не вміє читати і писати. Після звернення за правовою допомогою та ознайомлення зі змістом позовної заяви, позивач стверджує, що не брала на себе зобов`язань, вказаних в первісному позові, умови договору їй представниками банку не роз`яснювалися, а зрозуміти зміст документу, який вона підписала при отриманні кредиту, вона не могла внаслідок своєї неграмотності. Таким чином, вона в момент підписання договору не усвідомлювала значення своїх дій, що є підставою для визнання правочину недійсним згідно ст.225 ЦК України. Одночасно з цим, посилаючись на статті 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року №168, наголошувала, що умови кредитного договору є несправедливими і суперечать принципу добросовісності, оскільки банк при укладанні договору ввів її в оману щодо істотних умов кредитного договору.

Просила суд визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2019 року у задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвали в цій частині нове рішення і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному. обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов , висловивши певним чином згоду на них в даному випадку відповідач підписуючи анкету-заяву від 16.10.2012 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Доказів того, що відповідача не було ознайомлено з Умовами та правилами, тарифами банку або ж було ознайомлено з іншими Умовами та правилами, відповідач не надала.

ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 16 жовтня 2012 року не містить в собі даних про те, який вид кредитної картки був виданий ОСОБА_2 , строк дій картки, який рахунок відкрито на ім`я позичальника, не зазначено суму кредитного ліміту, розмір відсоткової ставки за користування ним, черговість та порядок здійснення платежів в рахунок погашення отриманих коштів, відповідальність сторін тощо. Просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Скаржником оскаржено рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що документи, долучені до позовної заяви, не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про отримання відповідачем ОСОБА_2 Пам`ятки Клієнта,ознайомлення її саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, та прийняття умов договору у відповідності до прийнятих клієнтом Тарифів, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладення у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Встановлено, що 16 жовтня 2012 року ОСОБА_2 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої позичальник ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку та погодився з ними. Позичальник висловив свою згоду, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає Договір про надання банківських послуг. Вищевказана заява підписана позичальником та представником банку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що порядок укладання договору регулюється статтями 207, 626, 628, 638, 1055 ЦК України.

Згідно п. 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку» для надання послуг банк відкриває клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена в заяві.

Суд першої інстанції вірно встановив, що в розділі анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку від 16 жовтня 2012 року розділ «Ознакомившись с Условиями и Правилами предоставления банковских услуг, Тарифами ПриватБанка, изьявляю желание оформить на свое имя», не містить в собі даних про те, який вид кредитної картки був виданий ОСОБА_2 , строк дії картки, який рахунок відкрито на ім`я позичальника, не зазначено суму кредитного ліміту, розмір відсоткової ставки за користування ним, черговість та порядок здійснення платежів в рахунок погашення отриманих коштів, відповідальність сторін тощо. Також анкета-заява не містить відомостей про отримання відповідачем кредитної картки та номеру вказаної картки. Таким чином, з доданої Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг неможливо встановити, що сторони погодили надання банківської послуги щодо користування кредитною карткою «Універсальна»/Gold.

АТ КБ «ПриватБанк» надало 4 види Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які не містять жодного посилання на те, з якими саме Тарифами ознайомився і прийняв відповідач при підписанні заяви-анкети, що унеможливлює встановити визначення правильності розрахунків щодо процентів, пені та штрафів.

Крім того, судом встановлено, що Умови та Правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку» та Тарифи обслуговування кредитних карт не містять підпису відповідача.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем на підтвердження заявлених вимог не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що долучені до позовної заяви Умови були складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, та відповідно брала на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16, суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позивальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Верховний Суд в ухвалі від 28 листопада 2018 року справі № 362/4079/16-ц вказав, що при розгляді справ на підтвердження тих чи інших умов кредитування, банки повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що долучені до позовної заяви документи не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають підстави для висновку про отримання ОСОБА_2

Пам`ятки Клієнта, ознайомлення її саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, та прийняття умов договору у відповідності до прийнятих клієнтом Тарифів, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладення у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг.

Судом першої інстанції з наявних в матеріалах справи доказів вірно встановлено, що позивачем не надано суду доказів, що ОСОБА_2 бажала оформити на своє ім`я саме кредитну карту, що вона ознайомлена з умовами договору про використання ЕПЗ, з тарифами на обслуговування ЕПЗ та правилами користування ЕПЗ.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 16.10.2012 року, укладеного між «ПриватБанком» та ОСОБА_2 станом на 28.02.2018 року, вбачається, що за період з 16.10.2012 року по 01.09.2014 року відповідачу нараховувалася процентна ставка за ставкою 30% на рік, з 01.09.2014 року по 01.04.2015 року за ставкою 34,80% на рік з 01.04.2015 року по 30.11.2017 року за ставкою 43,20% на рік.

Проте, неможливо з`ясувати, якими умовами договору передбачений розмір відсотків та зміна кредитором в односторонньому порядку розміру відсоткової ставки та яким чином до позичальника була доведена інформація про такі зміни.

Згідно з пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, Банк має право здійснювати зміни Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру кредиту, зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення в дію цих змін проінформувати клієнта випискою по картковому рахунку згідно п.1.1.3.1.9 цього договору.

Пунктом 1.1.2.3 Умов та правил визначено, що клієнт банка зобов`язаний отримувати виписки про стан карткового рахунку та про операції, що проводяться по картрахунку.

Згідно п. 1.1.3.2.9 Умов та правил надання банківських послуг банк має право для різних цілей, зокрема про зміну тарифів, встановити контакт з клієнтом, використовуючи будь-які канали зв`язку: відправлення смс-повідомленя на мобільний телефон клієнта, авторизація за допомогою мобільного телефону і ОТР-паролю, поштовий лист, телеграма, повідомлення по електронній пошті, повідомлення в банкоматах і терміналах самообслуговування, друк на чеках терміналів, інші засоби комунікації.

Відповідно до п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг банк зобов`язаний не рідше одного разу на місяць способом, зазначеним у заяві, надавати власнику картки виписки про стан картрахунку і про здійснені за минулий місяць операції по картрахунку. У разі підключення власника картки до системи Internet-banking (Приват24) надання виписок здійснюється через даний комплекс. У разі підключення клієнта до комплексу Mobile-banking банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень.

За приписами ст.. ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Крім того, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Позивачем не надано будь-яких доказів того, що позичальник повідомлялася у встановленим законом та договором порядку про зміну тарифів, а тому, суд констатує, що має місце порушення умов договору позивачем та відсутність підстав для збільшення відсоткової ставки за кредитом. Надані позивачем повідомлення про підвищення відсоткової ставки, суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежними доказами повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки за кредитом, оскільки відсутні докази вручення цих повідомлень відповідачу.

З надано позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що він складений на підставі відсоткової ставки, яка збільшувалася в односторонньому порядку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути взятий до уваги, оскільки він не відповідає умовам кредитного договору. Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», оскільки в долучених до позовної заяви документах, не міститься відомостей щодо укладення між сторонами кредитного договору, способу виконання позивачем умов кредитного договору з надання кредиту у розмірі та в спосіб, визначений Умовами та Договором, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору є необґрунтованими та не доведеними.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №441/569/17 від 21.03.2018 року, постанову Верховного Суду у складі колегії судців Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №755/18246/15-ц від 07 березня 2018 року, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №755/2720/16-ц від 06 лютого 2018 року безпідставні, оскільки відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно підпункту 7 пункту 1 розділі XIII «Перехідні положення» ЦПК України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України,

Відповідно до ч.2 ст.416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

За приписами ч.2 ст.417 ЦПК України, постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи,

З огляду на зазначене, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України, тобто в даній справі у тому числі при ухвалені оскаржуваного рішення, судом правильно враховано висновки наведені у постанові Верховного Суду України у справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року, у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16, у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №347/1910/15-ц, постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі №275/253/16-ц, підстав для відступлення від вказаних висновків суд не знайшов, а враховувати судження викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при прийнятті рішення суд не зобов`язаний.

Суд в цій частині наділений дискреційними повноваженнями і оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст.89 ЦПК України).

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: