Дата документу 12.06.2019 Справа № 554/1197/19
Провадження № 2/554/1152/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАНИ

12 червня 2019 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави

у складі:

головуючого-судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Садошенка М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у лютому 2019 році звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, в якому просила кредитний договір №Р20.178.74646, укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 07.04.2016 року, визнати недійсним.

В обґрунтування вимог позивач вказала, що 07.04.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Р20.178.74646. Укласти даний договір її змусили тяжкі життєві обставини, зумовлені станом її здоров`я та скрутним матеріальним становищем. А саме: тривалий час позивач страждає на психічне захворювання, з 1997 року перебуває на диспансерному обліку в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері, являється інвалідом 3 групи, внаслідок тяжкого психічного захворювання та постійно приймає підтримуюче лікування. Дані обставини підтверджуються довідками Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру від 26.09.2017 року та від 02.05.018 року.

На момент укладення договору стан її психічного здоров`я був вкрай незадовільний через постійні хвилювання за свої кредитні зобов`язання та неможливістю сплачувати їх. Тому, позивач за станом здоров`я не змогла детально вивчити умови запропонованого кредитного договору, також текст документа був виконаний дрібним шрифтом, через що вона не мала змоги його нормально прочитати. Підписавши договір №Р20.178.74646 в стані хвилювання, позивач не усвідомлювала в повній мірі, з чого саме він складається і які його умови.

В п.1.1. кредитного договору вказано, що банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 30550 гривень, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності). Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Позивач не була ознайомлена з умовами договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відтак не розуміла механізм надання кредитних коштів, їх списання.

Крім того, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки в кредитному договорі №Р20.178.74646 чітко не визначений, значення маржі банку в договорі не визначено. Звідси не вбачається можливим встановити реальну процентну ставку по даному договору. Розмір оплати за обслуговування кредитної заборгованості спірним кредитним договором також не визначено, відтак не зрозумілий механізм її нарахування. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив , які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Що стосується договору страхування життя №Р20.178.74646, у позивача є сумніви щодо правомірності його укладення. Стороною вказаного договору страховиком, вказано Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС», від імені якого діє ПАТ «Ідея Банк» на підставі договору доручення №20140306 від 06.03.2014 року в особі Скорик А.А., що діє на підставі довіреності. З викладеного незрозуміло на підставі якої довіреності вказана особа уповноважена на підписання таких договорів і чи дійсно вона уповноважена на їх підписання, укладення, як не зрозуміло чи взагалі уповноваженийПАТ «Ідея Банк» укладати договори страхування життя від імені страхової компанії.

Положення договору, що страховий платіж у розмірі 4985,15 гривень повинен бути сплачений до 07.04.2016 року позивач вважає абсурдним, оскільки датою укладання кредитного договору є 07.04.2016 року. Позивач не виявляла бажання на страхування свого життя чи здоров`я, звернення з цього приводу до відповідачів не подавала. Відповідачі, укладаючи договір з позивачем, та знаючи, що вона є інвалідом внаслідок психічного захворювання, діяли недобросовісно.

Ухвалою суду від 15.02.2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Відповідач ПАТ «Страхова компанія «ТАС» надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказав, що твердження позивача про те, що в момент укладення договору страхування вона перебувала в стані сильного душевного хвилювання, у зв`язку з чим потребувала медичної допомоги, є голослівним та нічим не підтвердженим, а довідка від 26.09.2017 року не свідчить про погіршення здоров`я позивача, а лише констатує явки до медичного закладу, в якому вона перебувала на диспансерному обліку, та планові медогляди не можуть свідчити про погіршення стану здоров`я чи загострення захворювання. Позивач не надала суду доказів про те, що вона була в судовому порядку визнана недієздатною.

Під час укладення договору позивач була ознайомлена та згодна з умовами договору, про що свідчить підпис позивача в договорі. Позивач мала намір та бажання укласти договір, договір було укладено у письмовій формі та 07.04.2016 року ОСОБА_1 було сплачено на користь АТ «СК «ТАС» страховий платіж в розмірі, визначеному в договорі.

Страховий платіж від позивача надійшов на рахунок АТ «СК «ТАС» у повному обсязі 07.04.2016 року, таким чином договір діяв до 07.04.2017 року включно, а отже протягом усього строку дії договору АТ «СК «ТАС» мало обов`язок здійснити страхову виплату у разі настання страхового випадку.

Як на час укладення договору страхування так і протягом дії цього договору позивач була згодна з умовами договору, була вільна як у виборі фінансових установ для отримання кредиту, так і у виборі форми кредитування. Позивачем не доведено, що укладені нею кредитний договір №Р20.178.74646 від 07.04.2016 року та договір страхування №Р20.178.74646 від 07.04.2016 року є недійсними.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 просила її позовні вимоги до відповідачів задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ПАТ «Ідея Банк» у відзиві на позов просив відмовити у вимогах ОСОБА_1 Вказав, що як вбачається з довідки-повідомлення від 07.04.2016 року, яку власноручно підписала позивач, остання письмово підтвердила, що відповідач цього ж числа 07.04.2016 року, до підписання кредитного договору, надав позивачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну вартість кредиту та про детальний розпис сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки. Крім того, у кредитному договорі дублюється та міститься інформація як про суму кредиту (п.1.1.), так і про процентну ставку за користування кредитом, що становить 14% річних (п.1.4), плати за обслуговування кредиту (п.1.11.) порядок повернення кредиту, нарахування кредиту (розділ 2), про реальну процентну ставку, про вартість подорожчання кредиту (п.5.7.), інше. Також, графік щомісячних платежів наведений п.6.1. кредитного договору.

Позивач не повідомила відповідача про те, що вона є інвалідом 3 групи внаслідок психічного захворювання, та довідка Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру від 26.09.2017 року не свідчить про недієздатність чи обмеження дієздатності особи, про погіршення її стану здоров`я.

Відповідач лише встановив у кредитному договорі комісію, яка чітко була передбачена чинним законодавством України, а щодо платежів, про які йде мова в п.3.6 Правил відповідач такої комісії не застосовував та не встановлював. Слід визнати, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Позивач ОСОБА_1 та її представник до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позов підтримав.

Представник відповідачаПАТ «Ідея Банк» до суду повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «ТАС»до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, відмовити у задоволенні позовних вимог.

Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.04.2016 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір №Р20.178.74646 , відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 30550 гривень, строком на 24 місяці зі змінюваною процентною ставкою (а.с.12-13 кредитний договір).

Банк надав кредит відповідно до п.1.2 Кредитного договору у день підписання договору строком на 24 місяці.

Пункти 1.3,1.4 Договору визначають, що за користування кредитом Позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на Значення не вказано % (Маржу Банку). Станом на день укладення Договору змінна частина ставки за Рішенням Правління Банку, становить Значення не вказано %, що разом із ОСОБА_2 Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 14.0000%.

Згідно з п.1.11 Кредитного договору за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Згідно п.5.1 Кредитного договору Позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи (у тому числі, що містяться в даному Договорі та кредитній справі Позичальника у Банку), які повідомлені та надані ним Банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності, кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; Банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного Договору йому вручено Банком при підписанні даного Договору; умови даного Договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання Позичальником взятих на себе зобов`язань.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що укласти кредитний договір її змусили тяжкі життєві обставини, на момент укладення договору вона була інвалідом 3 групи, внаслідок тяжкого психічного захворювання, тому в неї можуть виникати ускладнення зі сприйняттям інформації; позивач не була ознайомлена з умовами договору; порядок розрахунку змінюваної процентної ставки в кредитному договорі чітко не визначений; умова про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, викладена в п.1.11 договору, є нікчемною; позивач заперечує надання їй будь-якої інформації про договір страхування життя та заперечує добровільність його укладення.

Відповідно до ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільна дієздатність фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст.40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Відповідно до ст.41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів наявних у справі.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є інвалідом третьої групи та перебуває на диспансерному обліку в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері (а.с.10-11).

Обставини, з якими закон пов`язує застосування ч.1 ст.225 ЦК не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними. Така правова позиція міститься у постанові ВС від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12.

Оскільки позивачем не надано доказів того, що на момент укладення кредитного договору №Р20.178.74646 від 07.04.2016 року ОСОБА_1 не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, підстав для визнання договору недійсним не має.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду позивач зазначає про недотримання відповідачем положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору і ненадання повної інформації про умови кредитування.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до положень зазначеного Закону у разі ненадання даної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме у виді штрафу або відшкодування шкоди.

Однак, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі ненадання або надання неповної інформації про послуги.

Крім того судом встановлено, що позивач, підписавши Кредитний договір, засвідчила, що вона отримала відомості про умови кредитування, визначені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що зазначено в п.п.5.1,5.3 Договору, в зв`язку з чим посилання позивача на порушення відповідачем зазначених норм чинного законодавства є безпідставними.

У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачем умов ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Звертаючись до суду позивач, як на підставу недійсності оспорюваного правочину, посилається на включення до Договору положень щодо страхування життя, що порушує принцип свободи правочину.

Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі.

За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач, зазначаючи на несправедливість умов укладеного між сторонами Кредитного договору, повинна надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору є дисбаланс прав і обов`язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг.

Таких доказів суду надано не було.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, мала намір укласти такий договір, отримала кредитні кошти, витратила їх, вчиняла дії щодо виконання зобов`язань за цим договором, що свідчить, на думку суду про те, що незважаючи на недійсність окремих частин оспорюваного правочину, він би був укладений сторонами і без включення до нього частин, які визнані недійсними.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на те, що оспорюваний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, суд, дійшов до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, що підтримана Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 357/9562/15-ц.

Разом із цим, за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 164/620/15-ц.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Наведений висновок узгоджується із правовою позицією Верховний Суд України у справі №6-1746цс16, яка була підтримана Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 630/816/16-ц.

За таких обставин суд дійшов до висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, що є незаконним, а відтак у цій частині оспорюваний кредитний договір слід визнати недійсним.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 362/6563/15-ц.

За таких обставин, суд вважає визнати недійсним п.1.11 положення кредитного договору №Р20.178.74646 від 07.04.2016 року про нарахування комісії за обслуговування кредиту.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.16,203,236,627 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору - задовольнити частково та визнати недійсним п.1.11 положення кредитного договору №Р20.178.74646 від 07.04.2016 року про нарахування комісії за обслуговування кредиту.

В задоволенні інших вимог позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 355 ЦПК України подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

відповідач:Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», місцезнаходження: 79008, м.Львів, вул.Валова,11, ;

відповідач:Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС», місцезнаходження: 03062, м.Київ, пр.-т Перемоги,65.

Суддя: А.М.Чуванова