ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6292/19 Справа № 199/972/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2019 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі та скасування запису про державну реєстрацію права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищезазначеним позовом.

У квітні 2019 року представником відповідача - ОСОБА_2 за первісним позовом надано заяву про забезпечення зустрічного позову, в якій він просить забезпечити зустрічний позов шляхом заборони Дніпровській міській раді, її виконавчим органам, підрозділам, відділам, управліннями, створеними нею комунальними підприємствами та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії направлені на знесення та/або демонтаж та/або розбирання та/або будь-який фізичний вплив, наслідком якого може стати фізичне порушення цілісності об`єкта, щодо тимчасової будівлі літ. Т за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 у складі об`єкту нерухомого майна - нежитлове приміщення магазину, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 101, номер запису про право власності 27688221) та відображена у технічному паспорті (інвентаризаційна справа №Б-2508/18) виготовленому станом на 29.08.2018 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 на підставі матеріалів технічної інвентаризації, виконаної інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_4 (сертифікат НОМЕР_1 ), яка також зазначена під номерами 15 (тимчасова споруда «Торти,рулети,печиво»), 19 (тимчасова споруда «Вацак»), 20 (тимчасова споруда «Маркет»), 21 (тимчасова споруда «Умка»), 22 (тимчасова споруда «Ломбард») у проекті рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста», що офіційно оприлюднене на сайті Дніпропетровської міської ради 09.04.2019 (проект оновлено 12.04.2019).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2019 року відмовлено представнику відповідача (за первісним позовом) - ОСОБА_2 в задоволенні його заяви про забезпечення позову.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що оскаржена ухвала суду постановлена у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, зазначення судом в оскарженому судовому рішенні висновків, які не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення, відповідно до вимог ЦПК України.

Дніпровська міська рада відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2019 року про відмову у забезпеченні позову - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що у заяві про забезпечення позову представником позивача за зустрічним позовом не мотивовано необхідність застосування саме такого заходу забезпечення як заборона Дніпровській міській раді та будь-яким юридичним та фізичним особам у будь-який спосіб зносити (демонтувати, розбирати) об`єкт нерухомого майна - тимчасову будівлю літ.Т площею 130,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також не доведена тотожність об`єктів нерухомості щодо яких виник спір з прийнятим рішенням Дніпровської міської ради. Крім того, суд посилався на те, що заява не містить даних та доказів, які б свідчили про наявність реальної загрози невиконання чи ускладнення виконання рішення суду або ефективного захисту чи поновлення прав чи інтересів в разі невжиття вищевказаного заходу забезпечення.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Перелік видів такого забезпечення передбачено ч. 1 ст. 150 ЦПК України, який не є вичерпним, а тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідальності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Із оскаржуваної ухвали вбачається, що вона має належне обґрунтування відмови у задоволенні заяви представника відповідача (за первісним позовом) - Ковирєва М.В. про забезпечення позову та постановлена відповідно до норм процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявником не надано будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 16.04.2019 року виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дійсно прийнято рішення № 358 Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста. У п. 15, 19-22 зазначеного рішення виконкому міститься інформація щодо адреси, назви, типу споруди та виду діяльності. Однак, будь-які інші відомості, які дають можливість визначити, що об`єкти, на які вказує апелянт, є тими самими об`єктами, про які йде мова у рішенні виконкому, відсутні. Також, відсутня інформація щодо площі та власника майна.

Крім того, ОСОБА_1 рішення виконкому міської ради на підставі якого він просить заборонити міській раді, виконавчим органам та комунальним підприємствам здійснювати демонтаж, не оскаржується.

Таким чином, заявником не доведено, що об`єкт з приводу якого виник спір у суді і заявлена заява про забезпечення позову, є тим же об`єктом, про який йде мова у зазначеному рішенні виконавчого комітету Дніпровської міської ради.

Отже, висновки суду першої інстанції, на думку колегії судів, є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються виділеними матеріалами справи.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2019 року про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова