Справа № 654/461/17-ц
Провадження №2/654/8/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року Голопристанський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді - Данилевського М.А.,

за участю секретаря Друговин В.М.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

третьої особи - ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу №654/461/17-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно та за об`єднаною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

27.02.2017 ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

14.09.2006 між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був укладений договір позики.

Згідно з п. 1 договору позичальник ОСОБА_5 одержала у позикодавця ОСОБА_7 гроші у якості позики на загальну суму 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США строком до 14.09.2007 року без відсотків.

До встановленого договором строку відповідачка позику не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_7 звернувся до суду з метою стягнення суми боргу за договором позики.

16.05.2013 Голопристанський районний суд Херсонської області ухвалив рішення у справі № 654/965/13-ц, яке набрало законної сили, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 250000 доларів США, що станом на дату ухвалення рішення було еквівалентно 1998250 грн.

24.07.2013 на підставі виконавчих листів № 654/965/13-ц від 19.07.2013 відділом державної виконавчої служби Голопристанського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження № 39017519 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 1998250 грн. В ході проведення виконавчих дій у вищевказаному виконавчому провадженні встановлено, що у ОСОБА_5 відсутні будь-які грошові кошти, на які можливо звернути стягнення за виконавчими документами. Рішення суду до цього часу не виконано.

Разом з тим встановлено, що за рахунок грошових коштів, які ОСОБА_5 отримала за договором позики від 14.09.2006, того ж дня нею було придбано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (підтверджується інформаційною довідкою від 12.01.2017. договором купівлі-продажу від 31.01.2006, заявою ОСОБА_9 від 14.09.2006).

Пунктом 4 договору передбачено, що у випадку коли ОСОБА_5 не поверне позичені нею гроші до вказаного строку в повному обсязі, а саме до 14.09.2007, то ОСОБА_7 вправі пред`явити договір до стягнення в примусовому порядку. В іншому випадку, за згодою ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , зобов`язується вжити заходів для переоформлення належного їй нерухомого майна: житлового будинку та земельної ділянки площею 0.1668 га, які розташовані в АДРЕСА_1 на користь позикодавця або на іншу особу, на його власний вибір.

16.02.2017 ОСОБА_7 ОСОБА_5 направлений лист, в якому ОСОБА_7 просив повідомити чи готова вона здійснити переоформлення належного їй нерухомого майна: житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1668 га, які розташовані в АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_7

18.02.2017 ОСОБА_5 отримала вказаний лист, однак до теперішнього часу відповіді не надала, що ОСОБА_7 сприйняв як відмову ОСОБА_5 виконати умови пункту 4 договору.

Добровільно переоформити право власності на вищевказане нерухоме майно та земельну ділянку відповідачка не бажає, у зв`язку з чим ОСОБА_7 вважає, що його право порушено та звернувся до суду з вимогою про визнання за ним права власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1668 га, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 203 ЦК України, під час підписання договору, сторони, виявляють власне волевиявлення та вільну внутрішню волю щодо розуміння умов договору в тій редакції, в якій вони були викладені, про що свідчать підписи сторін на кожному аркуші договору.

Частиною 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (т.1, а.с. 1-3).

Ухвалою суду від 24.03.2017 відкрито провадження за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 пр. визнання права власності на нерухоме майно.

За клопотанням відповідача ОСОБА_5 ухвалою суду 13.04.2017 залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора, на стороні відповідача ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 69-70).

Ухвалою суду від 19.06.2017 в задоволенні заяви ОСОБА_7 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, які належать ОСОБА_5 , відмовлено.

Відповідач ОСОБА_5 04.05.2017 надала відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечила з наступних підстав.

В 2013 році Голопристанським районним судом Херсонської області винесено рішення про стягнення коштів за договором позики у сумі 250000 доларів США, що еквівалентно 1997550 грн., за позовом ОСОБА_7 , який вже використав право звернення до суду за захистом своїх порушених прав у такий саме спосіб - стягнення коштів, а одночасне звернення з різними способами захисту порушеного права до суду сторонами не допускається і у разі вже вирішення питання про захист порушеного права судом одним способом задоволенню вимоги позивача захисту іншим способом не підлягають, а провадження у справі підлягає закриттю з підстав вимог ст. 205 ЦПК України.

Вважає, що позивач використав своє право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав і у 2013 році Голопристанським районим судом Херсонської області було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_5 коштів за договором позики, тому спосіб обраний позивачем повторно про визнання за ним права власності на майно в якості погашення суми боргу за договором позики в якості захисту порушених прав не підлягає розгляду в судді, оскільки позивач вже реалізував своє право на захист своїх порушених прав та отримав рішення суду про стягнення коштів (т.1, а.с. 81-82).

Ухвалою суду від 19.06.2017 залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чоловіка ОСОБА_5 ОСОБА_6 (т.1, а.с. 98).

Відповідно до договору відступлення права вимоги (цесії) від 26 квітня 2017 року, позивач ОСОБА_7 відступив ОСОБА_10 право вимоги належне ОСОБА_7 за договором позики, укладеного 14 вересня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , з передачею оригіналу договору ОСОБА_10 (т.1, а.с. 74).

Ухвалою суду від 19.06.2017, за клопотанням представника позивача, як правонаступника ОСОБА_7 у справі в якості позивача залучено ОСОБА_10 (т.1, а.с. 97).

28.04.2017 ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання договору позики, укладеного 14 вересня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , недійсним, обґрунтовуючи його наступним.

ОСОБА_5 стверджує, що даний договір позики від 14.09.2006 року вона з ОСОБА_7 не укладала, не підписувала, гроші від нього не отримувала. Оригіналу даного договору з її підписом немає, в судах що відбувалися раніше оригінал такого договору не досліджувалося, суду і сторонам на огляд не надавалося. За обставинами придбання нерухомості в с. Залізний Порт повідомила, що сином ОСОБА_5 ОСОБА_3 з продавцем даного майна - ОСОБА_9 було досягнуто усіх істотних умов договору і 31 січня 2006 року приватним нотаріусом Негра Л.А. було посвідчено договір купівлі-продажу будинку та прилеглої до нього земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Кошти, за які було придбано дане майно в повному обсязі належали ОСОБА_3 За даним договором за домовленістю з продавцем кошти були передані йому частками в різні періоди часу впродовж наступного року. Після здійснення повного розрахунку за даним договором, що підтверджено письмовою заявою продавця, посвідченою нотаріусом, ОСОБА_5 було видано оригінали договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки і здійснена державна реєстрація прав власності на придбане нерухоме майно.

Волевиявлення на підписання договору позики від 14.09.2016 не є вільним та не відповідало внутрішній волі ОСОБА_5 , такого договору вона не підписувала, гроші у ОСОБА_7 не отримувала. Копія договору позика надана до матеріалів справи є підробленою та фіктивною, оригіналу договору з підписом ОСОБА_5 не існує.

Підписаний від імені ОСОБА_5 договір позики від 14.09.2006 не відповідає принципу свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Чинне законодавство України передбачає вимоги, які є необхідними для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України. Згідно з правилом ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (т.1, а.с. 119-122).

Ухвалою суду від 25.05.2017 відкрито провадження за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним. (т.1, а.с. 133).

Ухвалою суду від 23.06.2017 позов ОСОБА_10 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно (справа № 654/461/17-ц) та позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним (справа №654/1128/17-ц) об`єднані в одне провадження, об`єднаній справі присвоєно №654/461/17-ц. (т.1, а.с. 170).

За клопотанням відповідача ОСОБА_5 (яка є позивачем щодо вимог про визнання договору позики недійсним) ухвалою суду від 23.06.2017 ОСОБА_10 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог (т.1, а.с. 169).

03.11.2017 ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим відділом №1 Балашихінського управління ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області Російської Федерації, та іншими наданими в судовому засіданні доказами. (т.1, а.с. 140-143).

Відповідно до ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Враховуючи те, що єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину після ОСОБА_10 є його дружина ОСОБА_4 (т.1, а.с. 141-142) за клопотанням представника ОСОБА_10 ОСОБА_1 , ухвалою суду від 19.10.2018 ОСОБА_4 залучено як правонаступника позивача ОСОБА_10 . за позовною заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно та за об`єднаною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним.

В судовому засіданні ОСОБА_1 - представник позивача ОСОБА_10 за позовом щодо визнання права власності на нерухоме майно ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги свого довірителя, наполягала на їх задоволенні з підстав викладених у позові.

Позовні вимоги представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 не визнали, оскільки відповідно за договором позики від 14.09.2006, рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16.05.2013 (справа №654/965/13-ц), яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США, що еквівалентно 1998250 гривень. Рішення суду перебуває в стадії виконання. Таким чином, позивач ОСОБА_7 (правонаступником якого є ОСОБА_10 ) реалізував своє право на судовий захист шляхом стягнення коштів з договором позики. А визнання права власності на майно боржника в рахунок погашення боргу діючим законодавством не передбачено.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 за позовними вимогами щодо визнання договору позики від 14.09.2006 ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, з тих підстав, що зазначений договір її довірителька не підписувала, грошові кошти від ОСОБА_7 не отримувала, ОСОБА_7 , його правонаступниками та їх представником в судовому засіданні оригінал договору не наданий, натомість наданий до суду оригінал договору позики від 14.09.2006 свідчить про те, що підпис на договорі не належить ОСОБА_5 , що підтверджується висновком експертизи №17-910/911, проведеної 27.09.2017 Миколаївським відділенням ОНДІСЕ у кримінальному провадженні №0002877 від 30.12.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, а також іншими дослідженими в судовому засіданні доказами. Крім того зазначила, що на придбання нерухомості в с. Залізний Порт АДРЕСА_1 району, АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кошти її довірительці надавав її син ОСОБА_3 . Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі визнати договір позики від 14.09.2006 недійсним.

Представник відповідача за позовом про визнання договору позики від 14.09.2006 недійсним ОСОБА_1 . проти задоволення позову про визнання договору недійсним заперечила, зазначивши, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16.05.2013 (справа №654/965/13-ц), яке набрало законної сили та має преюдиційне значення для сторін, встановлено, що саме ОСОБА_5 підписала зазначений договір позики, що також підтверджується аудиозаписом судового засідання по справі №654/965/13-ц, ОСОБА_11 зазначила, що саме вона підписала договір, крім того, у задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним цим же рішенням суду було відмовлено, тому просила в задоволені позову відмовити за безпідставністю.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази, заяви по суті справи, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 14.09.2006 між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_5 одержала від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 250000 доларів США, які зобов`язувалась повернути до 14.09.2007 (т.1, а.с. 4).

Відповідно до п. 4 договору позики від 14.09.2006 в разі неповернення позичених грошей до 14.09.2007 ОСОБА_5 зобов`язалася вжити заходів (за згодою ОСОБА_7 ) для переоформлення належного їй нерухомого майна: житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1668 га, які розташовані в АДРЕСА_1 , на користь позикодавця або на іншу особу, на його власний вибір.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним, рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16.05.2013 (справа №654/965/13-ц), яке набрало законної сили, у задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору позики від 14.09.2006 недійсним відмовлено повністю; позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_5 задоволені повністю стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 250000 доларів США, що еквівалентно 1998250 грн. (т.1, а.с. 5-6).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами виникли відносини, які регулюються статтею 1046 ЦК України. Договори застави чи іпотеки, якими сторони забезпечили б виконання зобов`язання за договором позики, між сторонами не укладалися, а чинним законодавством не передбачено визнання права власності за позивачем у заявлений ним спосіб.

Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеній у постанові від 07.02.2019 Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/1366/16-ц, відповідно до якої не узгоджується з законом вимоги позикодавця визнати за ним право власності на майно замість стягнення заборгованості за позикою, навіть, при наявності відповідного договору між сторонами.

Стаття 1050 ЦК України визначає спосіб захисту прав позикодавця в разі порушення позичальником грошового зобов`язання, нею не передбачено можливості звернення стягнення на майно позичальника, яке не було предметом договору позики або застави.

Враховуючи те, що право позивача ОСОБА_7 була захищено судом шляхом винесення рішення про стягнення коштів за договором позики від 14.09.2006 з ОСОБА_5 , в задоволенні позову про визнання права власності на нерухоме майно слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_5 про визнання договору позики від 14.09.2006 недійсним судом встановлено наступне.

14.09.2006 між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_5 одержала від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 250000 доларів США, які зобов`язувалась повернути до 14.09.2007 (т.1, а.с. 4).

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16.05.2013 (справа №654/965/13-ц), яке набрало законної сили, у задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору позики від 14.09.2006 недійсним відмовлено повністю; позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_5 задоволені повністю стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 250000 доларів США, що еквівалентно 1998250 грн. (т.1, а.с. 5-6).

Відповідно до цього рішення суду від 16.05.2013, в судовому засіданні ОСОБА_5 пояснила, що договір позики від 14.09.2006 вона підписала помилково, думаючи, що підписує угоду купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , грошей від ОСОБА_7 вона не отримувала.

Зазначене також підтверджується аудиозаписом судового засідання по справі №654/965/13-ц (судове засідання від 16.05.2013, аудиозапис з 20-ї по 45-у хвилини), який був досліджений судом в судовому засіданні 23.11.2017 (т.2, а.с. 18-19). Відповідно до аудиозапису ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що 14.03.2006 була в нотаріуса, забрала документи, був присутнім ОСОБА_12 і Хренов, які подали документи і сказали, де розписатися. Бабіча не було, його не знає. Документи були приготовлені, вона розписалася, що підписувала не пам`ятає, не читала. Підпис на документах її, експертиза не проводилася, але підпис її, факт підпису не заперечує.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч.1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.13, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його до вимог чч.3 і 5 ст.203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Європейський суд з прав людини, рішення якого згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, є джерелом права в Україні, неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Таким чином, Голопристанським районним судом Херсонської області питання щодо недійсності договору позики від 14.09.2006 укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вже досліджувалося, своїм рішенням від 16.05.2013 суд відмовив у визнанні цього договору недійсним.

Ухвалою суду за клопотанням представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 . витребувані докази: оригінал договору позики від 14.09.2006, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , та експертиза №17-910/911, проведеної 27.09.2017 Миколаївським відділенням ОНДІСЕ у кримінальному провадженні №0002877 від 30.12.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

За повідомленням заступника керівника Новокаховської місцевої прокуратури від 11.06.2018 №63/2-12209-16 зазначений договір позики надійшов до Новокаховської місцевої прокуратури (м. Нова Каховка) поштовим зв`язком. В подальшому направлений до Голопристанського ВП Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області для доручення до матеріалів кримінального провадження. (т.2, а.с. 150).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №17-910/911, проведеної 27.09.2017 Миколаївським відділенням ОНДІСЕ у кримінальному провадженні №0002877 від 30.12.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, підпис від імені ОСОБА_5 в оригіналі договору позики від 14.09.2006 в графі «Позичальник» виконано не самою ОСОБА_5 , а іншою особою (т.2, а.с. 151-155).

Відповідно до протоколу обшуку проведеного 09.06.2017 в рамках кримінального провадження №0002877 за місцем проживання ОСОБА_7 в АДРЕСА_2 , оригіналу договору позики знайдено не було, нічого не вилучено (т.2, а.с. 8-12).

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні 09.02.2018 в режимі відеоконференції ОСОБА_7 показав, що познайомився з ОСОБА_5 через ОСОБА_10 коли підписували договір позики у нотаріуса. Крім того зазначив, що ніяких договорів на адресу прокуратури чи поліції не надсилав.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленому законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин суд приходить до висновку про визнання висновку судово-почеркознавчої експертизи №17-910/911, проведеної 27.09.2017 Миколаївським відділенням ОНДІСЕ, недопустимим доказом, оскільки цей оригінал договору отриманий від невідомого адресата, що викликає сумнів у його справжності та достовірності.

За клопотанням представника ОСОБА_5 представника ОСОБА_4 ухвалою суду зобов`язано надати в суд для огляду оригінал договору позики від 14.09.2006 укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що під час передання документів за договору відступлення права вимоги (цесії) від 26 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , оригінал зазначеного договору було передано ОСОБА_10 , який помер. Де зараз знаходиться оригінал договору вона пояснити не може, а тому надати його в суд не має можливості.

Допитана в судовому засіданні 09.02.2018 свідок ОСОБА_13 показала, що є онукою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дочкою ОСОБА_3 У 2017 році ОСОБА_10 розповідав їй, що договір позики між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був підроблений.

Згідно з договором від 31.01.2006 укладеного в простій письмовій формі між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , остання зобов`язалася передати ОСОБА_9 . 200000 доларів США в якості завдатка на забезпечення виконання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_9 зобов`язався при отриманні коштів надати документи для оформлення зазначеного договору купівлі-продажу (т.1, а.с. 20).

Відповідно до заяви ОСОБА_9 , посвідченої нотаріусом 14.09.2006, ОСОБА_5 повністю розрахувалася з ним за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 21).

«Заяви свідка» ОСОБА_9 від 03.02.2018, справжність підпису якого посвідчено нотаріусом (т.2, а.с. 89), судом не береться до уваги, оскільки не є ні письмовим доказом, ні показами свідка в розумінні статей 90 95 ЦПК України.

Представником відповідача ОСОБА_7 за позовними вимогами про визнання договору позики недійсним - ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлене клопотання про застосування строків позовної давності щодо заявлених вимог ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 191).

Щодо заяви про застосування строків позовної давності суд дійшов наступних висновків. У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.11.2018 по справі № 372/1036/15-ц.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову ОСОБА_5 про визнання договору позики від 14.09.2006 недійсним у зв`язку з необґрунтованістю, суд не застосовую до зазначених позовних вимог позовну давність.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно, та про відмову в задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, укладеного 14 вересня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що кожній із сторін судом відмовлено в задоволені позовів, тому суд відносить витрати, пов`язаних з розглядом справи, на рахунок кожної із сторін.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 229, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити повністю.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, укладеного 14 вересня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення безпосередньо до Херсонського апеляційного суду або через Голопристанський районний суд Херсонської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 11 червня 2019 року.

Суддя М. А. Данилевський