ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року

м. Харків

справа № 644/5372/17

провадження № 22-ц/818/2974/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

позивач: ОСОБА_2 ,

позивач: ОСОБА_3 ,

позивач: ОСОБА_4 ,

позивач: ОСОБА_5 ,

позивач: ОСОБА_6 ,

позивач: ОСОБА_7 ,

позивач: ОСОБА_8 ,

позивач: ОСОБА_9 ,

позивач: ОСОБА_10 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз»,

третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг про зобов`язання забезпечити та встановити споживачам індивідуальні вузли обліку природного газу у порядку захисту прав споживачів за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2019 року в складі судді Матвієвської Г.В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послугв якому просили визнати за ними право на забезпечення індивідуальними (квартирними) безкоштовними вузлами обліку газу за рахунок Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» (далі ПАТ «Харківміськгаз»); зобов`язати ПАТ «Харківміськгаз» у термін до 01.01.2018 року здійснити за власний рахунок забезпечення та установку індивідуальних (квартирних) газових лічильників позивачам, як побутовим споживачам, що проживають у будинку АДРЕСА_2 .

Позов мотивовано тим, що вони є побутовими споживачами послуг відповідача, на підставі Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 30.09.2015 року № 2498 між ними та ПАТ «Харківміськгаз» було укладено Типовий договір постачання природного газу, який опублікований в газеті «Слобідський край» № 156 від 31.12.2015 року, такий договір є договором приєднання. На підставі укладеного договору розподілу природного газу, згідно з розділом 1 статті 3 пункту 6 Кодексу газорозподільних систем («Кодекс ГРС»), оператор ГРМ присвоїв Споживачам персональні ЕІС суб`єктів ринку природного газу, що підтверджує факт укладення договору (акцептування договору). Доказом факту приєднання Споживачів до типового договору є споживання ними газу і оплати рахунків за споживчий газ. Таким чином, права і обов`язки сторін договору виникли з моменту його укладення, тобто з 31 грудня 2015 року.

Позивачу, посилаючись на положення Кодексу ГРС, в якому мова йде про облік фактичного споживання природного газу, в пункті 5 розділу VI «Порядок фактичного розподілу (споживання) природного газу», пункт 3 глава 4 розділу ІХ та ін. - фактичний це той, який представляє собою факт, дійсний, справжній, існуючий на ділі, вважають, що фактичну величину не обчислюють за формулою, фактично спожитий природний газ можна визначити тільки при установці індивідуальних вузлів обліку природного газу.

Позивачі стверджують, що встановлення загальнобудинкового вузлу обліку природного газу поставить їх, як побутових споживачів у нерівні умови і не може визначити фактичне споживання природного газу у кожній квартирі окремо, тому на загальних зборах співвласників будинку АДРЕСА_2 було одноголосно прийнято рішення звернутися до Оператора ГРМ з колективною заявою про забезпечення та встановлення індивідуальних вузлів обліку газу за рахунок ПАТ «Харківміськгаз», на підставі статті 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Заяву споживачів газу їх будинку було зареєстровано в ПАТ «Харківміськгаз» 14.09.2016 року вх. № К3-2391.

Крім цієї заяви, на адресу Оператора ГРМ ними були направлені численні як колективні, так і індивідуальні заяви з вимогою встановити споживачам вказаного будинку індивідуальні вузли обліку природного газу. У відповідях на них містилися лише відписки з викривленням змісту положень підзаконного акту - Кодексу ГРС, а на трьох комісіях Оператора ГРМ, які розглядали це питання, представники ПАТ «Харківміськгаз» в ультимативній формі відмовляли підкорятися законодавству України.

У судовому засіданні позивачі та представник позивачів позов підтримали та просили про його задоволення.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на План розвитку на 2016-2025 року/ Інвестиційна програма ПАТ «Харківміськгаз» газорозподільного підприємства на 2016 рік (І розділ), схвалений постановою НКРЕКП № 2352 від 22.12.2016 року, затверджений Головою правління ПАТ «Харківміськгаз», яким не передбачено установлення вказаним споживачам вузлів газу за рахунок ПАТ «Харківміськгаз», на відсутність взагалі такого обов`язку відповідача та на відсутність коштів для вирішення таких питань, наголошено на праві позивачів за власний кошт встановити у квартирах індивідуальні лічильники газу.

Представник третьої особи надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що на виконання ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» до затвердженого Плану розвитку ПАТ «Харківміськгаз» на 2016-2025 роки включені витрати на встановлення загальнобудинкового лічильника газу для будинку за адресою: АДРЕСА_2; встановлення індивідуальних лічильників передбачено лише там, де не заплановано встановлення будинкових лічильників природного газу, проте побутовий споживач може встановити лічильник газу за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі, за власні кошти або за рахунок коштів, зокрема, місцевого бюджету, при цьому, роботи з встановлення вузлів обліку природного газу відносяться до конкурентного ринку та можуть виконуватися будь-якими суб`єктами господарювання, які мають відповідний дозвіл на виконання цих робіт. Представник третьої особи просив розглядати справу без участі представника НКРЕКП.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг про зобов`язання забезпечити та встановити споживачам індивідуальні вузли обліку природного газу у порядку захисту прав споживачів задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , що проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , право на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «Харківміськгаз».

Визнано, що ПАТ «Харківміськгаз» відповідно до статті 6 Закону України « Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язано за свій рахунок у терміни, встановлені законом, здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам ОСОБА_1 (кв. АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 (кв. АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 (кв. АДРЕСА_5 ), ОСОБА_4 (кв. АДРЕСА_6 ), ОСОБА_5 (кв. АДРЕСА_7 ), ОСОБА_6 (кв. АДРЕСА_8 ), ОСОБА_7 (кв. АДРЕСА_9 ), ОСОБА_8 (кв . АДРЕСА_10 ), ОСОБА_9 (кв . АДРЕСА_11 ), ОСОБА_10 (кв. АДРЕСА_12 ), які проживають у вказаних квартирах в будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погодившись із зазначеним рішенням, ПАТ «Харківміськгаз» звернулось з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, поклавши на позивачів судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виконуючи рішення суду, відповідач повинен буде порушити норми чинного законодавства в частині використання фінансування, передбаченого Планом розвитку ПАТ «Харківміськгаз», встановлюючи замість загальнобудинкового лічильнику газу індивідуальні лічильники газу для позивачів.

Крім того, судом 1-ї інстанції не враховано, що відповідно до пункту 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузлу обліку, затвердженого Постановою КМ України від 16.05.2002 року № 620:

-Можливість об`єднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу визначається схемою газопостачання;

-Рішення про необхідність об`єднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи;

-Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів може оператор газорозподільної системи;

-Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем.

Зазначає також, що судом першої інстанції при прийнятті рішення було неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, а також було допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинами справи, та не враховано, що пунктом 4 Тимчасового положення передбачено, що у разі незгоди власника квартири розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства та порушує права позивачів.

Колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 проживають у будинку АДРЕСА_2 , та є споживачами з отримання природного газу за вказаною адресою; проживають відповідно у квартирах : ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Відповідно до рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1174 від 02.04.2015 року та рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2284 від 08.09.2015 року ( т.2 а.с. 12) видано ліцензію ПАТ «Харківміськгаз» на господарську діяльність з розподілу природного газу на території м. Харкова, між позивачами та відповідачем укладено 30 вересня 2016 року публічний договір розподілу природного газу, який є договором приєднання, відповідач постачав природний газ позивачам, які регулярно оплачували рахунки за надані послуги з газопостачання.

Загальними зборами співвласників будинку АДРЕСА_2 . Харкова 04.09.2016 року було одноголосно прийнято рішення звернутися до Оператора ГРМ з колективною заявою про забезпечення та встановлення індивідуальних вузлів обліку газу за рахунок ПАТ «Харківміськгаз», на підставі ст.6 закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Крім цієї заяви, на адресу Оператора ГРМ ними були направлені численні як колективні, так і індивідуальні заяви з вимогою встановити споживачам вказаного будинку індивідуальні вузли обліку природного газу.

На вказані звернення позивачів про забезпечення та встановлення індивідуальних вузлів обліку газу за рахунок ПАТ «Харківміськгаз», відповідач надавав відповіді, у яких зазначив, що не передбачено фінансування робіт зі встановлення індивідуальних лічильників газу у кожній квартирі будинку , та повідомив, що згідно Плану розвитку газорозподільної системи ( інвестиційна програма на 2016 рік) за адресою : АДРЕСА_2 , заплановано встановлення будинкового вузла обліку та з 02.09.2016 року фактичний об`єм спожитого природного газу по особовим рахункам споживачів за вказаною адресою визначається за граничними об`ємами споживання природного газу на підставі акту про порушення.

Відповідач, протягом 4 кварталу 2016 року, неодноразово складав акти про відмову споживачів встановити загальнобудинковий лічильник газу.

Харківська міська рада звернулася до Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України та ПАТ «Харківміськгаз» щодо невідкладного розгляду проекту Закону України « Про внесення змін до Закону України « Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу, що мешканці міста відмовляються від встановлення приладів газу на весь багатоквартирний будинок, вимагають соціальної справедливості.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів (надалі - Закон 1023-XII) держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), який був чинним на час звернення позивачів до суду з цим позовом та розгляду справи в судах, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1 Закону № 1875-IV у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

- виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

- засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики;

- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

- норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

- споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону № 1875-IV державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 Закону № 1875-IV, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону № 1875-IV залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону № 1875-IV виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 Закону № 1875-IV, державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом № 3533-VI «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (надалі - Закон № 3533-VI).

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Судом встановлено, що ПАТ «Харківміськгаз» є Оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону № 3533-VI та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)

Установлено, що позивачі є споживачами природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог ст.ст.633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Суд установив, що позивачі приєдналися до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживають природний газ та щомісячно сплачують рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ «Криворіжгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послугвід 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VI забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, в термін встановлений законом..

Доводи апелянта щодо відсутності фінансів на встановлення індивідуальних лічильників та непередбаченість їх Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Харківміськгаз» на 2016-2025 роки за вказаною адресою колегію суддів не приймаються, оскільки вказані обставини не звільняють ПАТ «Харківміськгаз» від обов`язку встановити індивідуальні лічильники позивачам, зважаючи, що тарифи формуються уповноваженим органом і споживачі природного газу позбавлені можливості впливати на прийняте рішення щодо визначення тарифу та його складових.

Щодо посилань представника відповідача, що Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджено встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового вузла обліку газу за адресою: АДРЕСА_2 визнано доцільним, суд обґрунтовано вважав такими, що не звільняють його від обов`язку встановити індивідуальні лічильники позивачам.

Зважаючи, що позивачі виконували обов`язок щодо сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вимоги статті 6 Закону № 3533-VI мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року.

Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. З урахуванням вимог статті 5 Закону № 1023-XII, статті 2 Закону № 1875-IV волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Свій висновок по суті вирішеного спору суд правомірно обґрунтував тим, що задоволення вимог позивачів буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачам індивідуальних лічильників забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд правильно керувався частиною першою статті 3 Закону № 3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Разом з тим, як установив суд, відповідач не вживав жодних заходів для фінансування таких робіт за рахунок будь-якого бюджету.

Даний висновком узгоджується з правовою позицією викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №214/2435/17.

Обраний позивачами спосіб захисту суд обґрунтовано вважав таким, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суд, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 25 червня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко