Ухвала

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 750/9917/18

провадження № 61-7696ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лесько А. О. розглянув касаційну скаргу Державної казначейської служби України, подану представником Устименко Іриною Григорівною, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 14 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області, в якому просив визнати, що протиправні дії управління Державної казначейської служби у м. Чернігові Чернігівської області, встановлені у постанові Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2014 року в частині повернення без виконання виконавчого листа № 2-а-128/11 (№ 2515/8856/2012) і скасування судом рішення про відмову у прийнятті виконавчого листа № 2-а-128/11 (№ 2515/8856/2012) призвели до затримки у виконанні судового рішення і заподіяння матеріальної шкоди у сумі 20 905,09 грн, яку просив стягнути шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 14 березня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 20 905,09 грн, яка складається з 3 % річних - 1 081,26 грн, інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 19 823,61 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

12 квітня 2019 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) Державна казначейська служба України через адвоката Устименко І. Г. направила касаційну скаргу на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року визначено в розмірі 1 921,00 грн.

Предметом спору в даній справі є відшкодування матеріальної шкоди у сумі 20 905,09 грн, яку позивач просив стягнути шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

Тобто ціна позову у даній справі становить 20 905,09 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн Х 100 = 192 100,00 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Разом із касаційною скаргою подано клопотання про прийняття касаційної скарги, яке містить посилання на те, що дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики оскільки судами першої та апеляційної інстанцій проігноровано практику Верховного Суду. Однак Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник, та зазначених підстав не встановлено.

Верховним Судом також не встановлено підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки Державна казначейська служба України через адвоката Устименко І. Г. подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України, подану представником Устименко Іриною Григорівною, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 14 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про визнання факту, стягнення 3 % річних, інфляційного збільшення сум матеріальної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. О. Лесько