КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року

справа 755/18426/16-ц

провадження № 22-ц/824/2289/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у складі судді Савлук Т.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування за законом та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування за законом та визнання права власності на спадкове майно, у якому просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання ОСОБА_1 з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування за законом та визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона та спадкодавець ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Факт їх спільного проживання підтверджено свідками. Саме за її заявою було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 Крім того, у 2001 році між нею та померлим ОСОБА_3 було здійснено обмін нерухомого майна, що свідчить про родинні стосунки між ними.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту проживання з померлим ОСОБА_3 не менше, ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця. Вимоги апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Рішення суду оскаржено в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, а тому рішення суду лише в цій частині підлягає перегляду в апеляційному порядку у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане Відділом реєстрації смерті у місті Києві 02 квітня 2008 року (актовий запис №6528) (а.с.9 т.1).

Відповідно до заповіту ОСОБА_3 від 05 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належить йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_1 (а.с.12 т.1).

14 березня 2008 року ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, за умовами якого останній передав в дар ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.11 т.1).

30.09.2008 року після смерті ОСОБА_3 розпочато спадкову справу №1099 на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 30.09.2008 року (а.с.66 т.1).

11 червня 2008 року ОСОБА_5 , звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від належної йому за законом частки спадкового майна, що залишилось після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь свого сина ОСОБА_2 (а.с.72 т.1).

11 червня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого діда ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.72 т.1).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. про визнання договору дарування та заповіту недійсними (а.с.77-79 т.1).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2015 року скасовано та ухвалене нове, яким позовні вимоги задоволено. Визнано договір дарування квартири, укладений ОСОБА_3 14 березня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. 14 березня 2008 року, зареєстрований в реєстрі №177, та заповіт ОСОБА_3 від 05 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрований в реєстрі №1434, недійсними (а.с.13-15 т.1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона з померлим ОСОБА_3 проживали однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті останнього, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, піклувалися один про одного.

Статтею 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Членів сім`ї пов`язують взаємні права та обов`язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сім`ї.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із частинами першою та другою статті 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У Віснику Верховного Суду України № 8 (144) за 2012 рік викладені правові позиції Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом).

Також Верховний Суд України зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншої особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

З 22 січня 2002 року ОСОБА_3 , 1938 року народження, був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.75).

В той же час, позивач не була зареєстрована за вказаною адресою.

Матеріали справи не містять відомостей, що померлий ОСОБА_3 та позивач не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини року були зареєстровані за однією адресою.

Позивачем не надано до суду будь-яких доказів, які б підтвердили про сумісне проживання однією сім`єю її та ОСОБА_3 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та ведення спільного господарства.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи представник позивача пояснив, що позивач з померлим ОСОБА_3 в одній квартирі не проживали, позивач проживала у сусідній квартирі ОСОБА_3 та допомогала йому по господарству.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.11 цього Кодексу, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст.60 цього Кодексу, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з наданих стороною позивача доказів не можливо встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2003 року до 31.03.2008 року, оскільки окрім показів свідків у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що позивач та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали між собою усталені стосунки, що притаманні сім`ї, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також взаємні права та обов`язки.

Даючи оцінку показам свідків, наданих у суді першої інстанції, як доказів по справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що останні не доводять ту обставину, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2003 року до 31.03.2008 року проживали разом однією сім`ю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Крім цього, покази свідків, які були викликані за клопотання позивача суперечать показам інших свідків, які були допитані судом за клопотанням відповідача.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді