РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року м. Рівне

Справа № 571/1455/17

Провадження № 22-ц/4815/887/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Старосільська сільська рада Рокитнівського району Рівненської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області в складі судді Комзюк А.Ф. від 28 березня 2019 року, проголошене в 10 год. 48 хв. в смт. Рокитне, дата складання повного судового рішення 1 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Старосільська сільська рада Рокитнівського району Рівненської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Позов мотивує тим, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в даному будинку, але фактично не проживає з вересня 2011 року, залишив сім`ю і перейшов проживати в с.Лісові Сорочинці Прилуцького району Чернігівської області. Шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Рокитнівського районного суду від 8 травня 2013 року.

Зазначає, що всі її неодноразові звернення до відповідача з проханням, щоб він добровільно знявся з реєстрації ним ігноруються. Реєстрація місця проживання відповідача у належному їй будинку не дозволяє їй у повній мірі розпоряджатися будинком на власний розсуд, безперешкодно користуватися будинком.

Крім того, реєстрація місця проживання відповідача створює їй і інші перешкоди. Так, на адресу реєстрації відповідача постійно надходять листи з установ банків та колекторських фірм з вимогами погасити заборгованість за наданими йому кредитами. Також з цього приводу їй телефонують та погрожують забрати в рахунок боргів її майно, в тому числі будинок.

Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 28 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Старосільська сільська рада Рокитнівського району Рівненської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що належних доказів у підтвердження того, що позивачка є власником спірного житлового будинку нею не надано та судом не здобуто.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на незаконність вказаного рішення в зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що висновок суду про недоведеність нею, що вона є власником спірного житлового будинку є безпідставним, оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1 побудований нею на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні її батьків, за згодою Старосільської сільської ради, а відповідач участі у його будівництві не приймав.

Вказані обставини підтверджуються випискою з погосподарської книги, показаннями свідків, а також відсутністю будь-яких заперечень щодо вказаної обставини зі сторони Старосільської сільської ради.

Крім того, ні під час перебування у шлюбі, ні після його розірвання 8.05.2013 року відповідач ніколи не пред`являв жодних претензій щодо визнання вказаного житлового будинку спільним майном подружжя та його поділу, так як визнає, що він є її власністю.

Звертає увагу на те, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження обставини, на які вона покликалась, як на підставу позовних вимог, зокрема, що відповідач не проживає у спірному будинку протягом терміну більшого, ніж той протягом якого за ним зберігається право на користування жилим приміщенням.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

У судове засідання сторони не з`явилися. Вони належним чином повідомлені про день та час судового засідання, будь-яких заяв, клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 31.08.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 8 травня 2013 року.

Відповідно до витягу з погосподарської книги №8 за 2017 рік, виданого Старосільською сільською радою Рокитнівського району Рівненської області, будинок надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1

Як вбачається з довідки Старосільської сільської ради №7367 від 31.10.2017 року про склад сім`ї, акту обстеження матеріально-побутових умов від 2.11.2017 року та характеристики від 3.01.2017 року ОСОБА_2 з серпня 2016 року по даний час на території Старосільської сільської ради не проживає.

Згідно довідки Старосільської сільської ради №03/07-131 від 23.11.2017 року ОСОБА_2 зареєстрований на території сільської ради, але з серпня 2016 року не проживає.

Відповідно до письмової відповіді Лісовосорочинської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 17.11.2017 року №368/03-10 ОСОБА_2 не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але на даний час проживає без реєстрації за вищезазначеною адресою.

Як на правові підстави своїх позовних вимог ОСОБА_1 покликається на норми ст. 391, 405 ЦК України та ст. 72 ЖК України.

Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 4 та 5 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З аналізу наведених норм права можна зробити висновок, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

В даному випадку такою особою може бити лише власник житлового приміщення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Особа, яка звертається за захистом свого порушеного права має довести, що її право було порушене, в чому полягає порушення її права та ким воно порушується, не визнається або оспорюється. При цьому, особа має чітко визначити яке право порушене та реальність порушення цього права. Тобто, обґрунтування порушення прав не може ґрунтуватися на умовних припущеннях, які не підтверджені належними доказами.

Частиною другою ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 9.11.2018 року №144644793 (а.с.47).

Крім того, будь-яких доказів того, коли саме був збудований вказаний житловий будинок, що право власності на нього зареєстровано відповідно до законодавства, яке діяло на момент його виникнення, або на момент виникнення такого права діяло законодавство, що не передбачало його обов`язкової реєстрації, позивачкою суду не надано.

За наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в зв`язку з не доведенням останньою, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Покликання позивачки на те, що наявність у неї права власності на зазначений житловий будинок підтверджується випискою з погосподарської книги, показаннями свідків, а також відсутністю будь-яких заперечень щодо вказаної обставини зі сторони Старосільської сільської ради, не заслуговують на увагу, оскільки не свідчать про набуття ОСОБА_1 у встановленому законом порядку права власності спірний житловий будинок.

Не підтверджують даної обставини і доводи апеляційної скарги про відсутність зі сторони відповідача жодних претензій щодо визнання вказаного житлового будинку спільним майном подружжя та його поділу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, в зв`язку з відмовою в позові судові витрати по сплаті судового збору при подачі ОСОБА_1 апеляційної скарги слід віднести за її рахунок.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги, віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення складено 25 червня 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.