Дата документу 19.06.2019 Справа № 335/1963/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/1963/19 Головуючий у 1 інстанції Макаров В.О.
Провадження № 22-ц/807/2029/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Територіальної громади в особі Запорізької міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначав, що щ ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який хворів. За рік до смерті батька, а саме з вересня 2017 року позивач став постійно проживати з ним, за адресою: АДРЕСА_1 , доглядав за батьком, готував їжу, прибирав, також здійснював оплату платежів за комунальні послуги, піклувався про поховання батька тощо.

Він є єдиним спадкоємцем та з метою прийняття спадщини звернувся з відповідною заявою до нотаріуса, яка відкрила спадкову справу. однак у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено через не подання необхідних відомостей та документів для її вчинення.

ОСОБА_1 вважає, що до нього, як сина померлого ОСОБА_2 , перейшли всі права визнання його наймачем квартири АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим виникає необхідність у здійсненні переоформлення на себе особового рахунку та укладання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за вказаною адресою.

Після смерті батька, позивач продовжує проживати в його квартирі, утримує її в належному стані, сплачує рахунки за комунальні послуги, та враховуючи, що є єдиним спадкоємцем наймача та тривалий час спільно проживав в займаній квартирі звернувся до суду з даним позовом та просить визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_2 з вересня 2017 року.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_2 з вересня 2017 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2 з вересня 2017 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Територіальна громада в особі Запорізької міської ради подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом зроблено помилковий висновок про те, що ОСОБА_1 з вересня 2017 року постійно мешкав разом з батьком ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 поклавши в основу рішення тільки пояснення свідків, які пояснили, що вони бачили ОСОБА_1 , що він приходив до батька з метою догляду за ним, але надання допомоги по догляду не свідчить про постійне мешкання ОСОБА_1 з батьком однією родиною, а свідчить про факт надання допомоги у зав`язку з хворобою. Факт ведення спільного господарства не встановлено.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено те, що він є сином наймача, починаючи з вересня 2017 року спільно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а також доведено проживання позивача в цій квартирі на правах члена сім`ї наймача та ведення з ними спільного господарства, в спірній квартирі.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст..29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За приписами ч.ч.1,2 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Встановлено, що з 01.02.1985 року ОСОБА_3 , яка є матір`ю померлого ОСОБА_2 отримала на сім`ю з двох осіб ордер № 577 на право заняття квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

З 03.07.1985 року по 17.05.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на день смерті ОСОБА_2 разом з ним зареєстровані особи відсутні.

Згідно свідоцтва про народження, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 .

З показань свідків, допитаних в суді першої інстанції встановлено, що з вересня 2017 року ОСОБА_1 переїхав до батька, який хворів, був визнаний інвалідом та мав захворювання.

Під час спільного проживання позивача з батьком, вони вели спільне господарство, позивач доглядав за батьком, готував їжу, прибирав, покупав ліки, також здійснював частково оплату платежів за комунальні послуги тощо. Після смерті батька позивач приймав участь в його похованні.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, про доцільність покладення в основу рішення саме пояснення вищевказаних свідків.

Встановлено, що ОСОБА_1 дійсно проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 з вересня 2017 року до смерті ОСОБА_2 .

Зазначені факти не спростовані відповідачем у справі. На підтвердження протилежного відповідачем не надано належних та допустимих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження: розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належать до комунальної власності; видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.

За роз`ясненнями п. 15 Постанови Пленум Верховного Суду України від 01.11.1996 року за № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги щодо реєстрації позивача у квартирі АДРЕСА_3 , не мають доказового значення.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на те, що позивачем доведено факт того, що він є сином наймача, починаючи з вересня 2017 року спільно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та факт проживання позивача в цій квартирі на правах члена сім`ї наймача та ведення з ними спільного господарства, в спірній квартирі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів про наявність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Територіальної громади в особі Запорізької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: