ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/522/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2019 р. смт Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Говорухи В.О., при секретарі судового засідання Дудки В.В., розглянувши в залі суду, у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину та стягнення збитків,

Встановив:

В квітні 2018 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_3 - представник позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 75924,05 грн., з яких: 30 000 грн. - основне тіло боргу, 41 779,05 грн. - інфляційні втрати та 4 145 грн. - 3% річних.

Посилаючись на те, що 02 вересня 2013 року до позивача звернувся ОСОБА_2 з проханням надати йому в борг грошові кошти в сумі 30 000 грн. та у якості забезпечення зобов`язання передав право користування належної йому земельної ділянки, пообіцявши в найближчий час оформити необхідну документацію для оренди останньої. Факт передачі коштів було оформлено розпискою, складеної того ж дня. За вказаною розпискою, зобов`язання вважається виконаним або поверненням суми боргу, або наданням позивачеві права користування земельною ділянкою площею 9,7 га протягом п`ятнадцяти років з дня складення розписки. 23 листопада 2017 року відповідач передав право користування земельною ділянкою фермерському господарству «КМС», а грошові кошти, взяті в борг у позивача, не повернув.

В заперечення проти позову ОСОБА_1 відповідач подав до суду відзив на позов де зазначено, що в борговій розписці не зазначено період до якого боржник повинен був повернути позику, при цьому позивачем вимогу про повернення позики не заявлено. Вказану розписку відповідачем підписано під фізичним примусом позивача. Крім того, ОСОБА_2 просить застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної даності.

Не погоджуючись з первісним позовом відповідачем, в вересні 2018 подано до суду зустрічний позов в інтересах ОСОБА_2 за яким просить визнати недійсним правочин оформлений письмовою розпискою від 02.09.2013 про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 30000 грн. та стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів у розмірі 90644 грн. 17 коп., з яких основних борг 40305,84 грн., інфляційні витрати складають 16 116,39 грн., 3% річних - 2860 грн., пеня - 31322,94 грн.

При цьому, Костюченко М.С. обґрунтовує позовні вимоги тим, що розписку від 02.09.2013 підписано ОСОБА_2 під фізичним примусом з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_6

У первісному позові ОСОБА_1 підтвердив факті використання протягом періоду з 02.09.2013 по 23.11.2017 земельної ділянки площею 12, 0000 га, з них 11,800 га ріллі та 0,2000 га інших земель, кадастровий номер НОМЕР_1 , із цільовий призначенням для ведення фермерського господарства, яка знаходиться на території Чаплинської сільської ради Петриківського району. Таким чином, ОСОБА_1 використовував земельну ділянку ОСОБА_2 без будь-яких правовстановлюючих документів, внаслідок чого останньому було спричинено збитки в сумі 40305,84 грн. За вказаний період користування ОСОБА_1 земельною ділянкою інфляційні витрати складають 16 116,39 грн., 3% річних - 2860 грн., пеня - 31322,94 грн.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

26.06.2018 ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

25.09.2018 ухвалою суду прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину та стягнення збитків.

28.02.2019 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 , в підготовчому судовому засіданні підтримував позовні вимоги ОСОБА_1 посилаючись на обставини викладені в позові та заперечив проти зустрічного позову, пояснивши що жодного фізичного примусу з боку ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 не було, а вимога про стягнення збитків не ґрунтується на фактичних обставинах справи. В подальшому ОСОБА_3 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач за первісним позовом та позивач за первісним - ОСОБА_2 та його представник адвокат Костюченко М.С. в підготовчому судовому засіданні заперечували проти позовних вимог ОСОБА_1 та підтримали свої позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в відзиві на позов та в зустрічному позові.

В судове засідання ОСОБА_2 та його представник адвокат Костюченко М.С. надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Суд, заслухавши учасників підготовчого судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний позов із наведених у них мотивів не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно до ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК України).

Щодо первісного позову:

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Положеннями ст. 539 ЦК визначено, альтернативним є зобов`язання, в якому боржник зобов`язаний вчинити одну з двох або кількох дій. Боржник має право вибору предмета зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

В даній справі позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги розпискою в якій зазначено, що « ОСОБА_2 взяв тридцять тисяч гривень власних коштів ОСОБА_1 в рахунок повернення заборгованості зобов`язується віддати в оренду земельну дялнку Фермерського господарства «ОСОБА_2» 9,7 га ріллі ТОВ «Екофілд», директором якого являється ОСОБА_1 , терміном на п`ятнадцять років».

Отже, вказана розписка про отримання грошових коштів не містить умов отримання позичальником в борг грошей, зобов`язання їх повернення із визначенням строку у строк та порядку такого повернення кредитору. А тому, суд приходить до висновку про безпідставність твердження позивача про отримання відповідачем в борг грошових коштів з альтернативним способом виконання, оскільки зміст наданої суду розписки не містить вказаних ознак договору позики.

Застава земельних ділянок або прав на них визначена ст. 133 ЗК, яка визначає, що у заставу можуть передаватися земельні ділянки, які належать громадянам та юридичним особам на праві власності, а також права на них - право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Порядок застави земельних ділянок та прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) визначається законом.

За визначенням ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. При цьому, згідно ст. 13 Закону України "Про заставу" договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

За вказаного твердження позивача за первісним позовом про передачу ОСОБА_2 права користування належною йому земельної ділянки у якості забезпечення зобов`язання за борговим зобов`язанням перед ОСОБА_1 безпідставні та не підтверджені належними та допустимим доказами, оскільки надана суду розписка не відповідає вимогам до форми та змісту договору застави, визначеним Законом.

Крім того, сам зміст вказаної розписки не містить вказівки про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки в забезпечення боргового зобов`язання.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Так, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у своєму рішенні від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15 вказала, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Оскільки, за результатом дослідження судом «розписки» суд прийшов до висновку про відсутність ознак позикових правовідносин між сторонами, суд не вирішує питання про наявність ознак недійсності вказаного договору, як підстава заперечення проти первісного позову та як окрема заявлена вимога за зустрічним позовом, зокрема, за обставин укладення його в результаті застосування до ОСОБА_2 фізичного чи психологічного тиску.

До даного висновку суд приходить тому, що початковим є вирішення питання про правову природу правочину з метою співставлення його ознак з правовою конструкцією того чи іншого правочину, і лише після цього, для оскаржуваного правочину, можливо вирішення наявності ознак його недійсності. В даній справі, суд вважає безпідставним твердження ОСОБА_1 про існування між ним та ОСОБА_2 боргових зобов`язань, а тому вирішення питання про його дійсність чи недійсність неможливе.

Заява представника відповідача адвоката Костюченко М.С. про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки за результатом розгляду справи судом встановлені обставини та досліджені докази, що зумовлюють ухвалення рішення про відмову в задоволені позову по суті позовних вимог через їх недоведеність належними та допустимими доказами.

Щодо вимог за зустрічним позовом.

Правовідносини, щодо відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, заподіяних внаслідок вилучення земель на користь законних землекористувачів у встановленому порядку, їх тимчасового зайняття такими користувачами та обумовленого цим неодержання власником (позивачем) доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки регулюються положеннями ст.ст.152, 156, 157 Земельного кодексу України та Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМ України від 19.04.1993 № 284.

Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини 1 статті 156 Земельного кодексу України).

За змістом статті 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, належною ОСОБА_2 , останнім не надано. При цьому, твердження позивача за зустрічним позовом про визнання ОСОБА_1 в первісному позові факту використання протягом періоду з 02.09.2013 по 23.11.2017 земельної ділянки площею 12 га належної ОСОБА_2 , суд не може вважати належним та допустимим доказом такого факту.

Крім того, ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру збитків, за користування його земельною ділянкою.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків безпідставними та в їх задоволенні відмовити.

Вирішуючи питання в порядку ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні первісного та зустрічного позову, понесені сторонами судові витрати слід покласти на останніх.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 264, 280-283 ЦПК України, суд -

Ухвалив:

В задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відмовити повністю.

В задоволенні позовних вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину та стягнення збитків, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В. О. Говоруха