Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 607/10785/16-ц

провадження № 61-30286св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Тернопільське вище професійне училище № 4 імені Михайла Паращука,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Сливка Л. М. від 26 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М. від 29 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом до Тернопільського вищого професійного училища № 4 імені Михайла Паращука(далі - Тернопільське ВПУ № 4 ім. М. Паращука), який в ході розгляду справи уточнила, та остаточно просила:

- визнати таким, що прийнятий з грубим порушенням КЗпП України наказ від 31 серпня 2016 року № 69-К «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку із скороченням чисельності працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та зобов`язати адміністрацію Тернопільського ВПУ № 4 ім. М. Паращука скасувати вказаний наказ;

- зобов`язати Тернопільське ВПУ № 4 ім. М. Паращука поновити ОСОБА_1 на посаді викладача фізики та інформатики Тернопільського ВПУ № 4 ім. М. Паращука з 31 серпня 2016 року на умовах безстрокового контракту з посадовим окладом згідно штатного розпису;

- зобов`язати Тернопільське ВПУ № 4 ім. М. Паращука виплатити ОСОБА_1 66 122 грн завданої матеріальної шкоди та 11 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що наказом від 01 вересня 1997 року № 15/1 ОСОБА_1 прийнята на посаду викладача фізики Тернопільського ВПУ № 4 ім. М. Паращука, а з 31 грудня 2003 року переведена на посаду викладача фізика та інформатики.

Наказом в. о. директора навчального закладу від 31 серпня 2016 року № 69-к її було звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

ОСОБА_1 вказувала, що має переважне право на залишення на роботі, оскільки лише вона була викладачем із зазначеною кваліфікацією, у її родині відсутні інші годувальники, а батько позивача є інвалідом ІІ групи.

Посилаючись на те, що при звільненні не було запропоновано іншу роботу відповідно до кваліфікації, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

РішеннямТернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що під час звільнення позивача відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 рокуОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

Короткий зміст вимог заперечень на касаційну скаргу

У січні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких Тернопільське ВПУ № 4 ім. М. Паращука просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 607/10785/16-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що саме позивач мала переважне право на залишення на роботі з огляду на відсутність у інших викладачів педагогічного звання «викладач-методист», а також утримання ОСОБА_1 батька, який є інвалідом. Наказ № 36-К «Про попередження окремих працівників про можливе звільнення у зв`язку із скороченням» є незаконним, оскільки у ньому вказано про можливий недобір учнів на навчання, а також про можливе звільнення викладача фізики, у той час як ОСОБА_1 працювала на посаді викладача фізики та інформатики. Також поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що жодної комісії зі скорочення штату створено не було.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що під час звільнення ОСОБА_1 відповідачем дотримано норми трудового законодавства. Крім того, позивачу було запропоновано неповне педагогічне навантаження, від якого остання відмовилась.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_1 з 01 вересня 1997 року працювала викладачем фізики, а з 31 грудня 2003 року по 31 серпня 2016 року- викладачем фізики та інформатикиу Тернопільському ВПУ № 4 ім. М. Паращука.

Згідно рішення атестаційної комісії управління освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації від 19 квітня 2006 року позивачу встановлено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» та присвоєно звання «Старший викладач». Рішеннями атестаційної комісії управління освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації від 20 квітня 2011 року та від 20 квітня 2016 року ОСОБА_1 підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» та звання «викладач-методист».

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 15 червня 2016 року № 543 погоджено на 2016-2017 навчальний рік обсяг регіонального замовлення за кошти міського бюджету, в тому числі для професійно-технічних навчальних закладів на підготовку та випуск робітничих професій та курсового професійно-технічного навчання. Згідно з додатком 4 до вказаного рішення, для Тернопільського ВПУ № 4 ім. М. Паращука державне (регіональне) замовлення на 2016-2017 навчальний рік 250 робітничих кадрів.

Наказом в. о. директора Тернопільського ВПУ № 4 ім. М. Паращука «Про попередження окремих працівників» від 21 червня 2016 року № 36-к у зв`язку із скороченням через можливий недобір учнів у 2016-2017 роках та можливу відсутність подальшої потреби в окремих спеціалістах зобов`язано попередити персонально під підпис про можливе звільнення працівників, зокрема, викладача фізики ОСОБА_1 .

Як вбачається з повідомлення від 22 червня 2016 року № 226 ОСОБА_1 належним чином попереджено про можливе звільнення із займаної посади згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з додатком № 1 до наказу 21 червня 2016 року № 36-к ОСОБА_1 було запропоновано список вакантних посад станом на 22 червня 2016 року у Тернопільському ВПУ № 4 ім. М. Паращука: майстер виробничого навчання, паспортист, слюсар-ремонтник, столяр, водій автотранспортного засобу, двірник, прибиральник службових приміщень, комірник інструментальної комори, гардеробник на час опалювального сезону, від яких позивач відмовилась, що підтверджується актом від 22 червня 2016 року про відмову ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з наказом.

29 серпня 2016 року ОСОБА_1 було запропоновано неповне педагогічне навантаження на 2016-2017 навчальний рік, однак у присутності членів комісії Тернопільського ВПУ № 4 ім. М. Паращука дати письмову згоду на неповне педагогічне навантаження позивач відмовилась.

Згідно наказу від 30 серпня 2016 року № 68-к «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» внесено зміни до штатного розпису цього училища з 01 вересня 2016 року, скоротивши, зокрема, 2 штатних одиниці викладача. Запропоновано всім працівникам, що підпадають під скорочення штату переведення за їх згодою на інші вакантні посади. У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх відповідно до пункту1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Додатком № 1 до вказаного наказу бувсписок вакантних посад станом на 29 серпня 2016 року у Тернопільському ВПУ № 4 ім. М. Паращука.

Із зазначеними наказом та додатком ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її підпис, однак на переведення не погодилась.

31 серпня 2016 року на підставі наказу в. о. директора Тернопільського ВПУ № 4 ім. М. Паращука № 69-К ОСОБА_1 звільнено у зв`язкуі з скороченням чисельності працівників пункту1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, мова йде про те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-491цс15.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано виходили з того, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача було належним чином повідомлено про наступне звільнення, запропоновано список вакантних посад та неповне педагогічне навантаження, від яких ОСОБА_1 відмовилась, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача відповідно до пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Також апеляційний суд, погоджуючись з висновком місцевого суду щодо дотримання Тернопільським ВПУ № 4 ім. М. Паращука вимог статті 42 КЗпП України, правильно виходив з того, що педагогічний стаж ОСОБА_1 є меншим від стажу двох інших працівників. Документів, які б підтверджували переважне право залишення на роботі, позивачем не надано.

За таких обставин доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Жданова
Судді:В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов