КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня2019 року м. Київ

Справа №755/5374/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4543/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Арапіної Н.Є. 20 листопада 2018 року у м. Києві, повний текст рішення складено 30 листопада 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 вересня 2017 року о 18 год. 20 хв. на виїзді на міст Патона в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Honda Accord» д/н НОМЕР_1 , під керуванням позивача та автомобіля марки «Mini Cooper» д/н НОМЕР_2 , під керуванням відповідача. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року відповідача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу марки «Mini Cooper» д/н НОМЕР_2 , застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім», відповідно до полісу №АК/1238593 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 06 грудня 2017 року позивач звернувся до ПрАТ«Київський страховий дім» із заявою про виплату страхового відшкодування. 28 грудня 2017 року ПрАТ«Київський страховий дім» сплачено ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 7817,09 грн. Згідно висновку експертного дослідження за результатами проведення авто-товарознавчого дослідження №04/02-18 від 02 лютого 2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Honda Accord» д/н НОМЕР_1 становить 30871,55 грн. Згідно акту виконаних робіт №141к від 30 січня 2018 року за ремонт автомобіля позивач сплатив грошові кошти у розмірі 13328,88 грн, а згідно акту виконаних робіт №142к від 30 січня 2018 року позивач сплатив 12506,94 грн, а всього 25835,82 грн. У зв`язку з чим просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 18018,73 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження, витрати на правову допомогу та судовий збір.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту у розмірі 18018 (вісімнадцять тисяч вісімнадцять) грн. 73 коп.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 грн.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки страхової виплати недостатньо для повного відшкодування вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача, то різниця має бути сплачена відповідачем.

Не погодилась із вказаним рішення суду позивач, нею подано апеляційну скаргу. Вказує на те, що потерпілий та страховик, досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування виплата якого в розмірі 7817,09 грн була проведена 28 грудня 2018 року без оцінки та експертизи пошкодженого майна, в той час, як ліміт відповідальності становив 100000, 00 грн, а тому підстав вважати, що страхового відшкодування недостатньо для покриття шкоди позивачу, немає. Таким чином спростовуються доводи позивача про те, що страхового відшкодування було недостатньо для повного відшкодування шкоди заподіяної йому внаслідок ДТП. Відтак, вимоги позивача у наведеній частині є необгрунтованими та безпідставними. Суд не врахував, що ліміт відповідальності страховика є достатнім для покриття шкоди, однак позивач із спірною майновою вимогою до третьої особи не звертався, на проведенні оцінки та експертизі пошкодженого майна не наполягав, а відтак не отримував відмову третьої особи у виплаті такого відшкодування, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог. Що стосується висновку експертного дослідження від 02 лютого 2018 року №04/02-18, на який суд першої інстанції посилається як на належний доказ на підтвердження вартості відновлювального ремонту, то цей доказ позивач вважає неналежним та недопустимим, оскільки позивач, через п'ять місяців після ДТП, без залучення страховика, вирішив провести власне автотоварознавче дослідження, за результатами якого визначив вартість ремонту свого автомобіля на дату проведення дослідження, дане експертне дослідження було проведено без залучення заінтересованих осіб - учасників даного спору, що є порушенням п. 5.2 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», яким встановлено, що виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку. Також вказує на те, що на вирішення автотоварознавчого дослідження були поставлені питання про вартість відновлювального ремонту та матеріального збитку завданого позивачу на дату проведення такого дослідження 02 лютого 2018 року, а не у зв`язку із ДТП на дату 03 вересня 2017 року. Таким чином позивачем не доведено на підставі належних доказів факту завдання йому матеріальної шкоди у розмірі 25835,82 грн саме через ДТП, що сталася 03 вересня 2017 року за участі відповідача, і що страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди. Відтак, є неналежним доказом і квитанція до прибуткового касового ордера від 29 січня 2018 року № 03/01 про понесені позивачем витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 3500,00 грн. Також відповідач вказує на те, що на час розгляду справи вона не була ознайомлена із заявами по суті справи та доказами, про які в них йшлося, відтак була позбавлена права надати пояснення та навести свої доводи, міркування. Відповідач також не погоджується із сумою витрат стягнутих на правничу допомогу, оскільки вказує, що квитанція про сплату 3500, 00 грн та акти виконаних робіт є неналежними доказами, оскільки не відповідають вимогам законодавства.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи наведені в апеляційній скарзі безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля марки «Honda Accord» д/н НОМЕР_1 (а.с. 9).

13 жовтня 2017 року постановою Печерського районного суду м. Києва відповідача було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 10).

Цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу марки «Mini Cooper» д/н НОМЕР_2 , застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім», відповідно до полісу №АК/1238593 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 11, 116).

06 грудня 2017 року позивач звернувся до ПрАТ «Київський страховий дім» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 12).

Згідно наказу Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» № 412-11219 від 27 грудня 2017 року сума страхового відшкодування підлягає виплаті у розмірі 7817,09 грн (а.с. 173).

Згідно платіжного доручення №164 від 28 грудня 2017 року ПрАТ «Київський страховий дім» сплачено ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 7817,09 грн. (а.с. 174).

Як вбачається з висновку експертного дослідження за результатами проведення автотоварознавчого дослідження №04/02-18 від 02 лютого 2018 року, здійсненого на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Honda Accord» д/н НОМЕР_1 становить 30871,55 грн. (а.с. 14-32).

Згідно акту виконаних робіт №141к та № 142к від 30 січня 2018 року за ремонт автомобіля позивач сплатив грошові кошти у розмірі 13328,88 грн, та 12506,94 грн, а всього 25835,82 грн (а.с. 32, 33, 34, 35, 49).

Позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, з урахуванням сплаченої сума страхового відшкодування та суми франшизи, у розмірі 18018,73 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 1 та 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п.1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

З наведених обставин справи вбачається, що сторонами у справі не оспорюється обставина ДТП, наявність вини відповідача та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 7817, 09 грн. Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна позивача.

Факт здійснення позивачем відновлювального ремонту підтверджується актами виконаних робіт, а розмір понесених ним витрат квитанціями, що не спростовані стороною відповідача в ході розгляду справи. До того ж, сума фактично понесених витрат є меншою за суми визначені у Висновку експертного дослідження.

Виходячи з положень ст. 1194 ЦК України, позивач має право на відшкодування в повному обсязі реальної вартості понесених витрат. А тому стягнення судом першої інстанції різниці між сумою фактичних витрат та виплаченою сумою страхового відшкодування страховою компанією та франшизи, з відповідача, як з винної особи, в розмірі 18018, 73 грн відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що особа, на користь якої здійснено страхування (потерпілий) не має права звернутися безпосередньо до страхувальника оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача як володільця джерела підвищеної небезпеки на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім», і шкода завдана в результаті ДТП майну позивача у повному обсязі покривається за рахунок обов`язкового виду страхування, за яким ліміт відповідальності страховика становить 100000,00 грн, та те, що виплачена ПрАТ «Київський страховий дім» на користь позивача сума страхового відшкодування в розмірі 7817, 09 грн, не перевищує ліміт відповідальності страховика, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, відносини між відповідачем та його страховиком ПрАТ «Київський страховий дім» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Оскільки ПрАТ «Київський страховий дім» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному ст. 29 вищевказаного Закону - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

Посилання відповідача на те, що ліміт відповідальності страховика є достатнім для покриття шкоди, однак позивач із спірною майновою вимогою до третьої особи не звертався, на проведенні оцінки та експертизі пошкодженого майна не наполягав, а тому стягнення з відповідача різниці між страховим відшкодуванням та фактичними витратами за ремонт є безпідставним, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст.1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст.1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц.

Доводи відповідача відносно того, що висновок експертного дослідження від 02 лютого 2018 року №04/02-18, є неналежним та недопустимим доказом, оскільки позивач, через п`ять місяців після ДТП, без залучення страховика, вирішив провести власне автотоварознавче дослідження, за результатами якого визначив вартість ремонту свого автомобіля на дату проведення дослідження, чим порушив вимоги ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п.33.3. ст. 33 вищевказаного Закону, водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Так, ДТП сталась 03 вересня 2017 року, акт огляду технічного стану КТЗ складений 06 вересня 2017 року відповідальною особою (оцінювачем), направленною страховою компанією (а.с. 170,171).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У зв`язку з цим, оцінка завданого збитку проводилась на дату огляду автомобіля, а не на дату ДТП, а тому автотоварознавче дослідження відповідає меті його проведення та визначення об`єктивного розміру збитку на момент ремонту автомобіля - 30 січня 2018 року.

Що ж стосується доводів заявника про те, що відповідача не було повідомлено про час та місце огляду пошкодженого транспортного засобу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 5.2 Методики , у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, яка викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.

Виклик відповідача на огляд транспортного засобу було здійснено експертом телеграмою, що вбачається з матеріалів справи (а.с. 47).

Крім того, відповідач не навів об`єктивного підтвердження, що його відсутність під час огляду пошкодженого транспортного засобу призвела до неправомірності наведених у висновку експертного дослідження розрахунків щодо визначення вартості відновлювального ремонту. Наведені відповідачем посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані судом.

Вказаний висновок експертного дослідження виконаний судовим експертом Семенченко П.О. , який має відповідне Свідоцтво №1655 від 11 жовтня 2013 року.

Висновок експертного дослідження відповідачем не спростований. Разом з тим, ухвалюючи рішення у справі суд виходив із наявності квитанцій, що підтверджують фактичні витрати на ремонт, а не із висновку експертного дослідження.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на відповідача, у разі частково задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2018 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір №10/01/2018-ЦС про надання юридичних послуг, відповідно до якого позивач замовив надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях, того ж дня було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 10/01/2018-ЦС про надання юридичних послуг (а.с. 50-53). 2 липня 2018 року було укладено додаткову угоду № 2 до договору № 10/01/2018-ЦС про надання юридичних послуг (а.с. 132).

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем було надано акт виконаних робіт від 20 березня 2018 року (а.с. 55), акт виконаних робіт від 06 липня 2018 року (а.с. 133) та квитанцією до прибуткового касового ордеру №10/01/18-1 від 10 січня 2018 року на суму 3800,00 (а.с. 54).

Таким чином, понесення судових витрат, а саме витрат на правову (правничу) допомогу позивачем було підтверджено належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що квитанція про сплату 3800, 00 грн та акти виконаних робіт є неналежними доказами, оскільки не відповідають вимогам законодавства, відхиляються колегією суддів, оскільки на правильність вирішення питання витрат на правничу допомогу не впливають.

Посилання відповідача на те, що неналежним доказом є і квитанція до прибуткового касового ордера від 29 січня 2018 року № 03/01 про понесені позивачем витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 3500,00 грн, оскільки позивачем не доведено на підставі належних доказів факту завдання йому матеріальної шкоди у розмірі 25835,82 грн саме через ДТП, відхиляються колегією суддів. Так, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Оскільки факт завдання позивачу матеріальної шкоди у розмірі 25835,82 грн,було доведено позивачем належними доказами та судом задоволено позовні вимоги щодо відшкодування шкоди, то стягнення з відповідача на користь позивача 3500,00 грн за проведення товарознавчого дослідження є законними і обґрунтованим.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

До суду апеляційної інстанції 22 березня 2019 року від відповідача надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій вона вказувала на те, що за час розгляду справи в суді вона неодноразово зверталась до адвоката за наданням правничої допомоги, проте кінцевий розмір витрат вона не може надати через відсутність акту виконаних робіт, який буде наданий після прийняття рішення судом апеляційної інстанції, а тому докази про понесені нею витрати вона зможе надати протягом п`яти днів після ухвалення постанови судом апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, то судовий збір за подання апеляційної скарги компенсації, в силу ст. 141 ЦПК України, не підлягає. У зв`язку з цим відсутні і підстави для стягнення витрат на правничу допомогу надану відповідачу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: Н.В.Поліщук

А.М.Андрієнко