ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2019 року м. Чернівці справа № 713/625/16

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Перепелюк І.Б., Лисака І.Н.

секретар Ковальчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Вижницькго районного суду Чернівецької області від 25 квітня 2016 року, (головуючий у 1-й інстанції Пилип`юк І.В.),

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 07 березня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та відповідачем укладено кредитний договір №5, згідно якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 14500 доларів США на споживчі цілі зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 05 березня 2018 року.

23 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до кредитного договору, якою відсоткову ставку за користування кредитом змінено на 16% річних.

Позичальник належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого станом на 21 січня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 7925,73 доларів США, що еквівалентно 195456 грн 74 коп., з яких: 5627,85 доларів США, що еквівалентно 138788 грн 65 коп. - заборгованість за кредитом; 1157,67 доларів США, що еквівалентно 28549 грн

___________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/1/19 Категорія 27

36 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 888,17 доларів США, що еквівалентно 21903 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 252,04 доларів США, що еквівалентно 6215 грн 64 коп. - пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

Просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Вижницькго районного суду Чернівецької області від 25 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №5 від 07.03.2008 року в сумі 7925,73 доларів США, що по курсу НБУ станом на 21.01.2016 року еквівалентно 195456 грн 74 коп. та 2931 грн 85 коп. витрат зі сплати судового збору.

Ухвалою Вижницькго районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у вказаній справі залишено без задоволення.

На заочне рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що позивачем безпідставно в односторонньому порядку піднято відсоткову ставку, суд не з`ясував дійсного розміру заборгованості за кредитним договором.

Просить скасувати заочне рішення Вижницькго районного суду Чернівецької області від 25 квітня 2016 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом установлено, що 07 березня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5, згідно якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 14500 доларів США на споживчі цілі зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 05 березня 2018 року.

23 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до кредитного договору, якою відсоткову ставку за користування кредитом змінено на 16% річних.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 21 січня 2016 року становить 7925,73 доларів США, що еквівалентно 195456 грн 74 коп., з яких: 5627,85 доларів США, що еквівалентно 138788 грн 65 коп. - заборгованість за кредитом; 1157,67 доларів США, що еквівалентно 28549 грн 36 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 888,17 доларів США, що еквівалентно 21903 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 252,04 доларів США, що еквівалентно 6215 грн 64 коп. - пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Пунктами 3.3.7 -3.3.9 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п.2.4, 2.5 цього договору; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 цього договору; достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції.

Згідно з пунктом 4.2 кредитного договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п. 2.4 договору , а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 договору позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі 1 процент від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період.

Відповідно до пункту 4.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.2 - 3.3.7, 3.3.11 - 3.3.13 та 3.3.16 договору, порушення умов договорів, визначених п. 1.3 договору протягом більше, ніж десять робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, то суд першої інстанції обґрунтовано стягнув зазначену кредитну заборгованість.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком в односторонньому порядку збільшено розмір відсоткової ставки за користування кредитом з 13.5% на 16% річних є безпідставними, оскільки, як установлено судом, 23 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до кредитного договору, якою відсоткову ставку за користування кредитом змінено на 16% річних.

Колегія суддів також відхиляє апеляційні доводи про необґрунтованість та недоведеність кредитної заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підтвердження наявності кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед банком останнім було надано відповідний розрахунок.

Заперечуючи проти зазначеного розрахунку заборгованості за кредитним договором в цілому та його складових, судом апеляційної інстанції за клопотанням відповідача було призначено судово-економічну експертизу.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Колегія суддів не приймає до уваги висновок судового експерта Тарасової Ю.А. №11/013/1403/3 від 28 грудня 2018 року, оскільки на питання, поставлені перед експертом, фактично відповіді не надано.

При вирішенні спору судом першої інстанції надана належна оцінка розрахунку заборгованості за кредитним договором № 5 від 07 березня 2008 року станом на 21 січня 2016 року, розмір якої боржником не спростовано.

Розрахунок заборгованості проведено відповідно до вимог закону і умов кредитного договору, який і є підставою для стягнення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги щодо не зазначення судом в рішенні розрахунків заборгованості, що підлягала стягненню, не впливають на правильність судового рішення щодо наявної заборгованості та її розрахунку наданим позивачем, а також не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду.

Також є безпідставним посилання апелянта на порушення при укладенні договору ст.ст.11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» виходячи з наступного.

За змістом статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кридитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути отриманий; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та

поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на

страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів,

їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Зі змісту кредитного договору від 07 березня 2008 року вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконувала умови договору, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу.

У разі незгоди з умовами Кредитного договору відповідачка мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і протягом 14-ти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Однак, таким правом ОСОБА_1 не скористалася, отримала кредит і протягом значного часу більше 6 років (з 07.03.2008 року по 11.11.2014 року), погашала його, погасивши таким чином 19305,98 доларів США (т.1, а.с.197).

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 погодилася зі всіма умовами Кредитного договору, про що також свідчить укладення та підписання сторонами Додаткової угоди до Кредитного договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 як позичальник і споживач - отримала всю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість її свідомого і правильного вибору.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив наявність права позичальника на отримання кредиту та не витребував від позивача висновок управління ризиків перед укладенням з відповідачкою кредитного договору.

Відповідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідач ОСОБА_1 добровільно погодившись на отримання кредиту в іноземній валюті, діяла на власний розсуд і сама повинна була передбачати у момент укладення договору ризики пов`язані з його укладенням, зокрема коливання курсу гривні до валюти договору. Уклавши кредитний договір на таких умовах, ОСОБА_1 не висловлювала заперечень з цього приводу, а отримані кошти використала на власний розсуд.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі посилання на те, що розрахунок заборгованості, складений представником без підпису головного бухгалтера та без посилання на бухгалтерські документи первинного обліку не впливають на правильність рішення суду першої інстанції. Вказані доводи зводяться до необхідності переоцінки зібраних у справі доказів і встановлених обставин, тому до уваги колегією суддів не беруться.

Таким чином, рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Вижницькго районного суду Чернівецької області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 червня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

І.Н. Лисак