КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7039/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою житлово-будівельного кооперативу «Нептун» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_2 , житлово-будівельний кооператив «Нептун», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна та

за позовом третьої особи із самостійними вимогами житлово-будівельного кооперативу «Нептун» до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Рисс Марина Олександрівна, ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся із зазначеним позовом до суду.

Вимоги обґрунтовував тим, що Київською місцевою прокуратурою № 4 виявлено факт незаконного вибуття нежитлового приміщення (групи приміщень під номером 122) загальною площею 114,60 кв.м. по АДРЕСА_1 літ.«А» з власності територіальної громади міста Києва.

У позові зазначав, що рішенням Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» (із змінами від 26 грудня 2002 року № 220є380) затверджено перелік комунальної власності територіальної громади м. Києва, до якого включено нежилі приміщення площею 125,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Дніпровської районної у м. Києві ради від 16 вересня 2008 року №279 «Про внесення змін до рішення Дніпровської районної у м. Києві ради від 26 червня 2008 року № 239 «Про затвердження переліку об`єктів, що відносяться до власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках» вказані нежитлові приміщення включено до переліку об`єктів нерухомого майна, що перебувають у комунальній власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва та підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні. З метою підготовки документів для проведення приватизації приміщень Управління оренди та приватизації комунального майна виконавчого органу Дніпровської районної у м. Києві ради замовило в бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна проведення технічної інвентаризації майна.

За результатами інвентаризації 2010 року встановлено, що фактична площа спірного нежитлового приміщення складає 114,6 кв.м. (лист КП КМБТІ від 12 квітня 2017 року та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 16 березня 2017 року).

Згідно з інформацією Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 14 квітня 2017 року та КП КМБТІ від 01 червня 2017 року, нежитлове приміщення площею 114,6 кв.м. розміщене за адресою: АДРЕСА_1 , та за адресою: АДРЕСА_1 є одним і тим самим об`єктом нерухомості.

Літера, якою позначається будівля під час проведення технічної інвентаризації не змінює адресу об`єкта нерухомого майна і є технічним терміном .

Під час проведення первинної технічної інвентаризації У 1969 році багатоповерховий будинок АДРЕСА_1 був позначений літерою «А» .

Рішенням Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/5819 «Про питання організації управління районами в місті Києві визначено, що у зв`язку з припиненням Дніпровської районної у місті Києві ради правонаступником права об`єктів комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва є Київська міська рада.

Відповідно до інформації Дніпровської районної державної в м. Києві державної адміністрації спірне нежитлове приміщення на даний час перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Відчуження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури в порядку та у спосіб визначений законодавством ( ст.ст. 92, 143 Конституції України, ст.ст.3, 11 Закону України « Про приватизацію державного майна» )

Відповідно до інформації Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради від 18 листопада 2016 року, Київською міською радою, як власником майна територіальної громади м. Києва, рішення про відчуження вказаного нежитлового приміщення загальною площею 114,6 кв.м. не приймалось та його приватизація не здійснювалась.

Позивач зазначав, що уповноваженим органом рішення щодо приватизації майна не приймалось, у встановленому законом порядку із комунальної власності не вибувало, а відтак, нежитлове приміщення загальною площею 114,6 кв.м. АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради .

В той же час встановлено, що Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна право власності на нежитлове приміщення (група приміщень №122) в літ.«А» загальною площею 114,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2008 року у справі №2-864/08.

Проте, згідно з інформацією Гребінківського районного суду Полтавської області цивільна справа №2-864/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна до вищевказаного суду не надходила та не розглядалась.

Отже, ОСОБА_2 у передбаченому законодавством порядку не набув права власності на спірне комунальне майно та не мав права ним розпоряджатись.

В подальшому, 07 червня 2013 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Жердєєвою Н.О. зареєстровано право власності на вказану нежитлову будівлю за ОСОБА_3 (запис Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності: 951880, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0) на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 07 червня 2013 року № 569 у ході примусового виконання рішення.

Проте, згідно з листом Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 26 січня 2017 року, виконавчі документи у справі №2-563/11 щодо примусового звернення стягнення на вказане майно, як предмет іпотеки, у провадженні служби не перебували та на прилюдних торгах майно не реалізовувалося.

Крім того, за інформацією Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року справа №2-563/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі директора регіональної дирекції до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за 2011 рік до суду не надходила та судом не розглядалась.

У подальшому спірне майно відчужувалось неодноразово.

Згідно з інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 травня 2017 на даний час право власності на вказане майно зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28 серпня 2013 року , укладеного між ним та ОСОБА_6

Таким чином, за відсутності рішення уповноваженого органу щодо відчуження вказаного комунального майна, спірні приміщення вибули з власності територіальної громади поза її волею у порушення встановленого законодавством порядку та на підставі неіснуючих судових рішень і правочинів.

Позивач стверджував, що спірне нежитлове приміщений вибуло з комунальної власності за відсутності волевиявлення дійсного власника - Київської міської ради, а тому це майно підлягає витребуванню від останнього набувача ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь територіальної громади м. Києва. Інтереси держави полягають в тому, що нежитлове приміщення вибуло із комунальної власності міста, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись ним, чим завдається шкода державі, яка відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в України» є розпорядником майна територіальної громади м. Києва.

Як зазначав позивач, строк позовної давності ним не пропущений з огляду на те, що про факт незаконного вибуття нежитлового приміщення з комунальної власності прокуратура повідомила Київську міську раду листом від 07 листопада 2016 року № 47-74 вих 16. Враховуючи, що Київською міською радою не було вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, тому із позовом звертається саме Київська місцева прокуратура №4 .

На підставі викладеного позивач просив витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 114,6 кв.м. (група приміщень під номером 122) за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0), судові витрати стягнути із відповідача (т. 1, а.с. 1-9).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та ОСОБА_2 (т.1, а.с. 82,83).

Представник ЖБК «Нептун» 08 вересня 2017 року подав заяву про вступ у справу у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ЖБК «Нептун» з долученням позовної заяви, в якій просив суд визнати недійсним договір Купівлі-продажу від 28 серпня 2013 року нежитлових приміщень групи приміщень під номером НОМЕР_1 загальною площею 114,60 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 , а.с. 85-88).

Позовні вимоги ЖБК «Нептун» обґрунтовані тим, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є власником зазначеного нежитлового приміщення за вищевказаною адресою на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 2264, посвідчений 28 серпня 2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Рисс М.О.

Будинок № 18 по вул. Русанівська набережна у м. Києві входить до складу одного з трьох будинків ЖБК «Нептун».

ЖБК «Нептун» існує з 1969 року . З цього часу допоміжне нежитлове приміщення будинку АДРЕСА_1 ні кооперативом, ні Дніпровського районною в м. Києві державною адміністрацією жодним чином ніколи і нікому не відчужувалось.

За таких обставин, є всі підстави вважати, що договір купівлі-продажу приміщення, на який посилається відповідач, є сфальшованим та недійсним,Ж а тому ЖБК «Нептун» просив визнати вказаний договір недійсним.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ЖБК «Нептун» (т.1, а.с. 95-96, 97-98).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи Житлово-будівельний кооператив «Нептун» ОСОБА_10 про залишення позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_2 про витребування майна без розгляду (т.1, а.с. 182-183, 184-185).

Під час розгляду справи, 29 березня 2018 року до суду першої інстанції від представника ОСОБА_1 ОСОБА_8 надійшли заперечення до позову, в яких вона просила відмовити у задоволені позову, як необґрунтованому, та зазначила, що спірне нерухоме майно придбано ОСОБА_1 на законних підставах та на умовах договору купівлі-продажу від 28 серпня 2013 року, відтак, його не може бути позбавлено права на таке майно з врахуванням припущеної державним органом халатності щодо виконання своїх обов`язків, зокрема в частині своєчасного виявлення факту вибуття з його власності нерухомого майна. Крім того, посилаюсь на ст. 257 ЦК України, вважає що строк позовної давності органом прокуратури пропущений, оскільки Дніпровська районна рада м. Києва, а потім вже і Київська міська рада мали дізнатись про факт вибуття нерухомості, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , ще у 2008 році під час передачі зазначеного майна на баланс міської ради (т.1, а.с. 207-213).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та залучено до участі у справі за позовом третьої особи із самостійними вимогами ЖБК «Нептун» до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Рисс М.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 222-223, 224-225).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення (група приміщень під номером 122) в літері «А», загальною площею 114,60 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0; номер запису про право власності 2268864).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської ради судовий збір в сумі 4 412 (чотири тисячі чотириста дванадцять) грн. 13 коп.

У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами Житлово-будівельного кооперативу «Нептун» відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, третя особа із самостійними вимогами ЖБК «Нептун» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради, задовольнити позов третьої особи із самостійними вимогами - ЖБК «Нептун» .

В апеляційній скарзі зазначає, що суд неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для вирішення справи, зокрема, не взяв до уваги той факт, що в матеріалах справи відсутні будь-які підстави для представництва інтересів держави в суді прокурором, відсутні будь-які докази на підтвердження права власності на спірне майно Київської міської ради, не дав оцінки тому, що спірне майно знаходиться в будинку, який належить ЖБК «Нептун», і всі допоміжні приміщення є спільною власністю членів ЖБК. На думку апелянта, позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки єдиним власником спірного майна завжди був лише ЖБК « Нептун».

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Київської місцевої прокуратури №4 вказує, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам чинного законодавства, підстави для його скасування відсутні.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 06 червня 2019 року та на 11 червня 2019 року за адресами, які була зазначені в матеріалах справи, а також шляхом опублікування відповідного оголошення на офіційному вебсайті Судова влада, заяв щодо зміни місяця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Заяв про причини неявки в судове засідання від відповідача та третіх осіб апеляційного суду не надходило, а тому підстави вважати причини неявки учасників справи до суду відсутні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Київської міської ради від 27 грудня 2001 року №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» зі змінами від 26 грудня 2002 року №220/380 затверджено перелік комунальної власності територіальної громади міста Києва, до якого включено нежилі приміщення площею 125,0 кв.м. на АДРЕСА_1 (т.1, а.с.13,14-15).

Відповідно до рішення Дніпровської районної у м. Києві ради від 16 вересня 2008 року №279 «Про внесення змін до рішення Дніпровської районної у місті Києві ради від 26 червня 2008 року №239 «Про затвердження переліку об`єктів, що відноситься до власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках» нежитлові приміщення загальною площею 125 кв.м. по АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів нерухомого майна, що перебувають у комунальній власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва та підлягають приватизації у 2008-2009 р.р. (т.1, а.с. 19-20).

Як вбачається з листа Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №3806/26/1/103 від 28 квітня 2017 року (т.1, а.с. 16-18), відповідно до п. 5 рішення Київської міської ради №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» встановлено, що прийняті, але не виконанні рішення районних у м. Києві рад у зв`язку з ліквідацією відповідних рад щодо розпорядження об`єктами комунальної власності територіальних громад районів у м. Києві, є чинними та підлягають виконанню згідно з вимогами законодавства України відповідним уповноваженим органом. Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) приватизація вказаного приміщення шляхом продажу на аукціоні у період з 01 листопада 2010 року не проводилась.

З листа Київського міського бюро технічної інвентаризації № 062/14-6634 (И-2017) від 01 червня 2017 року вбачається, що під час проведення первинної технічної інвентаризації багатоповерховий будинок №18 (будівельний номер № 26) на Русанівській набережній був позначений літерою «А» (т.1, а.с. 25-26).

За даними матеріалів первинної технічної інвентаризації, яку Бюро провело 25 грудня 1969 року, загальна площа нежитлового вбудованого приміщення № 122 в будинку літера «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , склала 114,6 кв.м.

На підставі листа Виконавчого органу Дніпровської районної м. Києві ради - Управління оренди та приватизації комунального майна за №3-1452 від 03 серпня 2010 року, Бюро провело 02 вересня 2010 року поточну інвентаризацію нежитлового вбудованого приміщення АДРЕСА_1 , під час якої було встановлено, що адреса будинку і площа зазначеного приміщення не змінилась (т. 1, а.с. 25-28).

З листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 18 листопада 2016 року вбачається, що Київською міською радою, як власником майна територіальної громади м. Києва, не приймалось рішення про відчуження спірного нежитлового приміщення, відтак Департаментом приватизація не здійснювалась (т.1, а.с. 29).

В матеріалах справи містяться витяги: з рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13 січня 1992 року №26 «Про формування комунального майна міста та районів» (включаючи позицію 51 щодо об`єкту на АДРЕСА_1); з рішення Київської міської ради від 26 грудня 2002 року №220/380 «Про віднесення змін та доповнень до рішення Київради від 27 грудня 2001 року №208/1642 та від 29 листопада 2001 року №151/1585» (включаючи позицію 310 щодо об`єкту на АДРЕСА_1) ; витяг з рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (включаючи позицію 9 щодо об`єкту на АДРЕСА_1). Вказані документи також свідчать про право власності територіальної громади на спірні приміщення.

Згідно листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13 червня 2018 року, нежитлове приміщення групи приміщень № 122 (в літ. «А») загальною площею 114,60 кв.м. в АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2008 року у цивільній справі №2-865/08 (т. 2, а.с. 7, 11).

Разом з тим, як видно з листа Гребінківського районного суду Полтавської області від 01 червня 2018 року №01-15/53/2018, згідно матеріалів архіву суду у період з 2007 по 2009 року цивільні справи, стороною у яких би був ОСОБА_2 до Гребінківського районного суду Полтавської області не надходили та відповідно не розглядалась. Крім цього, згідно з даними обліково-статистичних карток у цивільних справах за 2008 рік у Гребінківському районному суді Полтавської області за останнім номером обліковується цивільна справа №2-580/08 (т.2, а.с. 17).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2013р. право власності на нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_1 загальною площею 114,60 кв.м. в АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер 569, виданий 07.06.2013 р., приватним нотаріусом Жєрдєвою Н.О. (т.1, а.с. 32).

Разом з тим, з листа Шевченківського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 26 січня 2017 року вбачається, що державними виконавцями відділу не проводився опис та арешт вищезазначеного нежитлового приміщення, у зв`язку із чим майно не передавалося на прилюдні торги та договір між Відділом та Філією 10 ПП « Нива-В.Ш .» не укладався (т. 1, а.с. 40).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16 серпня 2013 року, право власності на групу нежитлових приміщень групи приміщень № 122 (в літ. «А») загальною площею 114,60 кв.м. в АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від посвідченого приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Ісаєвим О.В. (т.1, а.с. 51).

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 28 серпня 2013 року укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень групи приміщень НОМЕР_1 загальною площею 114,60 кв.м. в АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Рисс М.О. (т.1, а.с. 42-43).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на групу нежитлових приміщень групи приміщень № 122 (в літ. «А») загальною площею 114,60 кв.м. в АДРЕСА_1 з 28.08.2013 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу (т.1, а.с. 50).

На підставі викладеного та враховуючи наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право власності ОСОБА_2 та наступних набувачів за договорами купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень було зареєстровано без достатньої правової підстави, оскільки рішення суду на підставі якого проводилася реєстрація права власності ОСОБА_2 не ухвалювалось та рішення уповноваженим органом про відчуження майна, що належить територіальній громаді, не приймалось.

Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно із ст. 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Відповідно до ст. 375 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Разом з тим, ст. ст. 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачають, що приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Тобто, відчуження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений державною програмою приватизації.

Разом з цим, у даному випадку право власності територіальної громади перейшло до особи без дотримання встановленої законодавством приватизаційної процедури.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2723цс16.

Враховуючи те, що Київською міською радою рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймалося та не було волевиявлення законного користувача на відчуження вказаного майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне майно підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади м. Києва.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів наявності прав власності на спірні приміщення у територіальної громади відхиляються колегією суддів як безпідставні.

Звертаючись до суду із самостійною позовною заявою про визнання договору недійсним, ЖБК «Нептун» посилався на те, що спірні приміщення є власністю ЖБК, відповідач ніколи не володів цими приміщеннями, а відтак, договір купівлі-продажу від 28 серпня 2013 року є недійсним.

Як видно зі змісту оспорюваного договору, сторонами договору купівлі-продажу нежитлових приміщень групи приміщень НОМЕР_1 загальною площею 114,60 кв.м. в АДРЕСА_1 від 28 серпня 2013 року є ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст.16 Цивільного кодексу України, захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється шляхом: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміні правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому, зазначеною нормою визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, під способами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Звертаючись до суду із позовом та обираючи спосіб захисту порушеного права, позивач має довести, що його право порушене відповідачем та відновлення його можливо у обраний ним спосіб. При цьому застосовуючи той чи інший спосіб захисту порушеного прав суд має дотримуватися принципу справедливого балансу між змістом, ступенем порушення прав позивача та відповідністю суті порушення, обраного позивачем способу захисту права.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові

Статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Вищого Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочини, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначені статтею 228 ЦК, є такі, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Відповідно положень ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

В обґрунтування свого позову та апеляційної скарги третя особа ЖБК «Нептун» посилається на рішення Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року, та стверджує, що допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків та підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Разом з цим, третя особа ЖБК «Нептун» не надала ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду, жодних доказів на спростування того, що спірне нежитлове приміщення не є комунальною власністю, не перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та не належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради.

Відсутні у матеріалах справи і докази належності спірних приміщень апелянту та порушення прав житлово-будівельного кооперативу.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ЖБК «Нептун», оскільки він не довів належними та допустимими доказами факт порушення його прав.

Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів також звертає увагу, що рішення Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року, на яке посилається апелянт як на доказ належності саме йому на праві власності спірних приміщень, стосується саме допоміжних приміщень багатоповерхових будинків.

Спірне приміщення не є допоміжним або таким, що призначене для обслуговування житлово-будівельного кооперативу, і жодних належних та допустимих доказів на спростування цієї обставини апелянт не надав. Крім цього, спірне приміщення є окремим об`єктом власності,не пов`язаним за своїм призначенням із обслуговуванням житлового будинку.

Наданий апелянтом статут ЖБК також не свідчить про право власності на визначене житлове чи нежитлове приміщення, оскільки статут є установчим документом юридичної особи (в даному випадку - ЖБК) та встановлює організаційні засади її діяльності, а не підтверджує право власності на конкретні майнові об`єкти.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо підтвердження права власності ЖБК «Нептун» на спірні приміщення, колегія суддів доходить висновку про недоведеність порушення прав апелянта, а відтак, про необґрунтованість вимог позову ЖБК «Нептун» та доводів апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374.375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу «Нептун» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 18 червня 2019 року.

Головуючий М.В. Мережко

Судді С.М. Верланов

С.І. Савченко