КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 372/1991/17
Головуючий у першій інстанції - Потабенко Л.В.
Номер провадження № 22-ц/824/4483/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану представником Шевченко Тарасом Миколайовичем на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання права власності, стягнення заборгованості, встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 та просила визнати за нею право власності на Ѕ частину майна, що є об`єктом спільної сумісної власності чоловіка та жінки, а саме: 5 000 грн заборгованості перед померлим ОСОБА_12 , що виникла на підставі розписки від 11 квітня 2015 року, укладеної між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість по договору позики у розмірі 5 000 грн та встановити факт, що має юридичне значення, а саме проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_12 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона з 2005 року проживала разом з ОСОБА_12 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство та знаходилась з ним у фактичних шлюбних відносинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер.

Позивач зазначає, що 25 травня 2016 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області розглянувши її заяву про встановлення факту, що має юридичне значення - проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_12 однією сім`єю без реєстрації шлюбу прийняв рішення, яким встановив факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_12 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2005 року до 18 грудня 2015 року. Однак ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року по справі № 175/1793/16-ц було задоволено апеляційні скарги ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , рішення суду першої інстанції скасовано, а заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду з підстав наявності спору про право.

Також позивач зазначає, що у зв`язку із скасуванням рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, у неї виникла необхідність у встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у позовному провадженні, оскільки вона після смерті ОСОБА_12 , знайшла вдома розписку, підписану ОСОБА_3 від 11 квітня 2015 року, відповідно до якої останній одержав у позику від ОСОБА_12 грошові кошти у розмірі 10 000 грн., і зобов`язувався повернути у строк до 31 грудня 2015 року. Однак, за життя ОСОБА_12 грошові кошти, отримані у борг ОСОБА_3 , не були повернуті.

Позивач вважає, що має право на Ѕ частину вищевказаної заборгованості у розмірі 5 000,00 грн., оскільки кошти, які надавались у борг ОСОБА_12 ОСОБА_3 є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_7 , а встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, необхідно їй для отримання статусу законної дружини померлого ОСОБА_12 та отримання половини спільно набутого майна чоловіком та дружиною за час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства.

Враховуючи вищевикладене та уточнену позовну заяву, ОСОБА_1 просила у судовому порядку вирішити вказаний спір, задовольнивши її позовні вимоги.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_1 - Шевченко Т.М. подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки показам свідків, які свідчать про факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_12 у фактичних шлюбних відносинах та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року разом із їх спільним сином ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 . Також в апеляційній скарзі зазначається, що ОСОБА_1 надавала допомогу ОСОБА_12 у веденні бізнесу до 2007 року, тобто до того моменту, як завагітніла їх спільним сином ОСОБА_7 та вела домашнє господарство.

Враховуючи вищевикладене, адвокат ОСОБА_1 - Шевченко Т.М. просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2018 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

25 березня на адресу суду надійшов відзив від третьої особи - Макаренко І.В., відповідно до якого вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки апелянтом не було подано до суду доказів фінансової участі апелянта у придбанні майна, а довідки, які на думку ОСОБА_1 свідчать про факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_12 , є фіктивними та неналежними доказами, оскільки встановлення факту спільного сумісного проживання є компетенції суду, а не органу місцевого самоврядування.

13 травня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від третьої особи у справі ОСОБА_4 у якому послалася на безпідставність доводів апеляційної скарги та законності рішення суду першої інстанції. Зазначила, що однією сім`єю без шлюбу у розумінні положень СК України її батько з позивачкою не проживав, оскільки спільним побутом з ним позивачка не була пов`язана, належних доказів щодо ведення спільного бюджету позивачкою до суду не подано, так як і не надано доказів про те, вони мали взаємні права і обов`язки. Вважає, що допитані, за клопотанням позивача, свідки достовірно підтвердили лише факт спільного проживання, проте не підтвердили факт ведення спільного господарства і наявність взаємних прав та обов`язків. Недоведеним також вважає і факт спільного проживання з 2005 року по 2007 рік позивачки із померлим, оскільки саме в цей період в зазначеному позивачкою будинку проживала його законна дружина ОСОБА_13 .

При апеляційному перегляді справи представник позивачки Шевченко Т.М. підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, оскільки вважає, що факт спільного проживання позивачки та померлого ОСОБА_12 доведено наданими доказами і, в тому числі, довідками Обухівської селищної ради Дніпропетровської області №843 від 11 квітня 2018 року та довідкою квартального від 10 травня 2016 року, 10 квітня 2018 року, а також свідченнями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , тому вважає що рішення суду не відповідає встановленим обставинам справи у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Представник третьої особи ОСОБА_4 , адвокат Міськевич А.В. при апеляційному розгляді справи заперечила щодо доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Оскільки вважає, що подача ОСОБА_1 позову до Обухівського районного суду Київської області у зв`язку із наявністю боргових зобов`язань ОСОБА_3 перед померлим ОСОБА_12 є спробою встановити факт щодо належності всього майна померлого до спільного сумісного майна і таким чином переглянути питання поділу спадкового майна при тому, що належних та допустимих доказів того, що позивачка разом із ОСОБА_12 вели спільне сумісне господарство, мали взаємні права та обов`язки подружжя позивачкою до суду подано не було, у зв`язку з чим вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи ОСОБА_8 - адвокат Резніченко Л.І. при апеляційному розгляді справи заперечила щодо доводів апеляційної скарги та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків, викладених в рішенні суду. Вважає необґрунтованим посилання представника апелянта на довідку №843 від 11 квітня 2018 року, видану Обухівською селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, оскільки вона була скасована тим, хто її видав, як помилкова. Інші довідки, видані органом місцевого самоврядування, в тому числі квартальним, щодо спільного проживання позивачки та померлого ОСОБА_12 не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання позивачки та померлого як подружжя, оскільки лише стверджують факт спільного проживання, однак факту ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків не підтверджують.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, що з`явилися на розгляд справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 11 квітня 2015 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_12 передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 10 000 гривень в строк до 31 грудня 2015 року. На підтвердження укладення між сторонами договору позики позивачем було надано розписку про отримання відповідачем від ОСОБА_12 грошових коштів (а.с.80 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_12 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1661 (а.с.77 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_7 , батьком якого в свідоцтві про народження записано ОСОБА_12 , а матір`ю позивачку у справі - ОСОБА_1 (а.с. 78 т.1).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_12 є: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які подали до нотаріуса заяви про прийняття спадщини. ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 звернулися до нотаріуса з заявами про вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців за обов`язками спадкодавця, що підтверджується копією спадкової справи № 51/2015.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року, скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа територіальна громада в особі Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення, а заяву ОСОБА_1 , залишено без розгляду.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачка у справі не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона з ОСОБА_12 протягом з 2005 року по 18 грудня 2015 року мали правовідносини притаманні подружжю, а саме: спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки, у зв`язку з чим прийшов до висновку про необґрунтованість поданого позову.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 256 ЦПК України, (в редакції чинній на час звернення позивачки до суду) передбачено встановлення фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За частиною другою статті 3 СК Українисім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до положень статті 74 СК Україниякщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03 червня 1999 року).

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 зазначила, що претендує на частину грошових коштів переданих відповідачу ОСОБА_3 згідно договору позики від 11 квітня 2015 року (а.с. 80 т.1). Разом з тим, просить встановити факт спільного проживання з ОСОБА_12 з 2005 року, тобто у строк, який набагато більше ніж час передачі грошових коштів ОСОБА_3 , при цьому не зазначаючи джерела її участі у набутті вказаних грошових коштів.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Місцевий суд вірно зазначив, що позивач не підтвердила належними і допустимими доказами факт ведення спільного господарства сторін та наявність у них спільних прав та обов`язків.

Верховний Суд України у постанові від 12 грудня 2012 року по справі № 6-148цс12 аналізуючи положення ст. 60 та 74 СК України зазначив, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Звертаючись до суду із вказаним позовом та пред`являючи позовні вимоги до ОСОБА_3 щодо стягнення коштів за зобов`язаннями по договору позики від 11 квітня 2015 року позивачка у справі також просила встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_12 за період з 2005 року по 18 грудня 2015 року, при цьому обґрунтовувала це необхідністю отримання статусу законної дружини для отримання половини спільно набутого майна чоловіком та дружиною за весь цей час, як перебування у фактичних шлюбних відносинах.

При цьому позивачка, будучи обізнаною про наявність заведеної спадкової справи №51/2015 щодо майна померлого ОСОБА_12 , яка розпочата 22 грудня 2015 року та наявністю спадкоємців померлого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які подали до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, та кредиторів ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 звернулися до нотаріуса з заявами про вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців за зобов`язаннями спадкодавця - відповідачами у вказаній справі їх не зазначила, обсяг спільного нажитого за цей час майна, на яке вона претендує як подружжя, не вказала, так як не зазначила джерела придбання вказаного майна, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою обставин спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у позивачки та померлого ОСОБА_12 спільних прав та обов`язків, та обґрунтовано визнав недоведеними вимоги про встановлення вказаного факту за зазначений період.

Доводи апеляційної скарги щодо не прийняття судом довідок, виданих квартальним від 10 травня 2016 року та 10 квітня 2018 року щодо спільного проживання позивачки та ОСОБА_12 не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції, оскільки саме по собі спільне проживання не є доказом ведення спільного господарства та наявністі спільних прав та обов`язків.

Обґрунтовано судом першої інстанції не прийнято в якості доказів письмові свідчення ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , оскільки зазначені пояснення не відповідають вимогам щодо належності та допустимості доказів в розумінні норм ст. 57, 58 63 ЦПК України в редакції 2004 року.

Інші доводи позивача щодо необґрунтованості відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_12 як чоловіка та жінки за період з 2005 року по 18 грудня 2015 року не спростовують висновків місцевого суду та не можуть слугувати підставою для ухвалення апеляційною інстанцією нового судового рішення про встановлення зазначеного факту.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як такі, що не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 тому вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого судового рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником Шевченко Тарасом Миколайовичем залишити без задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21 червня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв