ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 684/927/18
Провадження № 22-ц/4820/1093/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю учасників справи

розглянув в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №684/927/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року (суддя Галиш І.Б., повне судове рішення виготовлено 02 квітня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що є власником будинку по АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований він, його діти: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та колишня дружина ОСОБА_2 Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Старосинявського районного суду від 15.09.2014 року розірвано. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу відповідачі за місцем реєстрації не проживають, їх особистих речей у будинку немає, в утриманні житла участі не беруть, а тому є такими, що втратили право користування будинком. Реєстрація відповідачів у будинку спричиняє для позивача додаткові витрати по комунальним послугам, що відображається на його матеріальному стані. Тому ОСОБА_1 просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належному йому будинку.

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та вважає, що оскаржуване рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним, необґрунтованим і винесеним з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, поза увагою суду залишилась та обставина, що поділ між ним та колишньою дружиною житлового будинку відбувся при свідках, він сплатив ОСОБА_2 половину вартості будинку АДРЕСА_2 , в якому вона зараз проживає з синами. Крім того апелянт вважає, що його колишня дружина втратила право власності на житловий будинок, оскільки пропустила строк позовної давності, встановлений ч. 2 ст. 72 СК України. Апелянт також вважає, що ОСОБА_2 навмисно не реєструє право власності на будинок, в якому вона проживає разом з синами, щоб у подальшому перешкодити йому користуватись та розпоряджатись особистим майном і створити власну сім`ю. Тому, апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погоджується із рішенням суду першої інстанції посилаючись на те, що спірний будинок придбаний сторонами під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. Позивач без її відома зареєстрував право власності на весь будинок за собою, позбавивши її права власності у спільному сумісному майні. А спірний будинок був придбаний сторонами під час шлюбу, його поділ між ними не здійснювався, коштів за половину вартості будинку позивач їй не сплачував, а тому і є їх спільною сумісною власністю.

ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, з підстав у ній наведених.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнали та просять її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_3 до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно зі статтею 22 КпШС Української РСР, чинної на час придбання будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Зазначене положення кореспондується із положеннями ч. 1 ст. 60 СК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що будинок, АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, тому відсутні правові підстави для позбавлення ОСОБА_2 та членів її сім`ї - синів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 права користування зазначеним будинком.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, на які суд посилався при ухваленні судового рішення.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 квітня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 15 вересня 2014 року розірвано (а.с. 5,6).

Сторони у справі мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.1994 року, укладеним між селянською спілкою «Мшанецька» с. Мшанець Старосинявського району та працюючим у господарстві ОСОБА_1 , останнім набуто у власність житловий присадибний будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (а.с. 36).

Згідно даних будинкової книги у вказаному будинку зареєстровані позивач, його колишня дружина ОСОБА_2 з 07.04.2009 року та їхні діти: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 10.10.1994 року (а.с.40-43).

Як вбачається із довідки, виданої Старосинявською селищною радою №232 від 01 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в АДРЕСА_1 , однак фактично проживають без реєстрації в АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 разом з синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1994 року по 2014 рік проживали по АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 та вели спільне господарство. Після розірвання шлюбу при розподілі майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній було виділено корову, м`який куток, кухонний столик зі стільцями, посуд, пральну машину та половину коштів, розподілених між сторонами від продажу свиней (а.с. 28, 39).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

На підставі вищевикладеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що присадибний будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 не втратила право власності на спірний будинок, а відтак і діти сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будучи членами сім`ї ОСОБА_2 , не втратили право на користування спірним будинком в силу вимог ст. ст. 319, 321 та ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірний будинок на даний час не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ОСОБА_1 в рахунок половини вартості цього будинку при його поділі сплатив ОСОБА_2 половину вартості будинку, в якому вона наразі проживає з синами, є недоведеними з огляду на наступне.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Так згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ч.2 ст.69 СК України). Аналогічне положення містить ч. 4 ст. 372 ЦК України.

Виходячи із зазначених норм, домовленість про поділ майна подружжя може бути досягнута в усній чи письмовій формах, однак договір про поділ житлового будинку чи виділ нерухомого майна, в тому числі будинку, одному з подружжя із складу спільного майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Встановлено, що будь яких нотаріально посвідчених договорів відносно спірного будинку по АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було.

З огляду на вищевикладене судова колегія приходить до висновку, що апелянтом в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що ним сплачено ОСОБА_2 половину вартості спірного будинку в рахунок його поділу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що спірний будинок відповідно до положень статті 22 КпШС УРСР є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частинах і судом у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України було вірно оцінено договір купівлі-продажу зазначеного будинку та показання свідків.

Окрім того, судова колегія звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють зазначену сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.)

Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками, ані територією, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення, чого у цій справі відносно відповідачки не встановлено, а відтак, відсутні законні підстави для позбавлення ОСОБА_2 як співвласника житла права, а відповідно і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як членів сім`ї ОСОБА_2 на користування спірним житло.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка навмисно не реєструє право власності на будинок, в якому вона проживає разом з синами не є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску відповідачкою строку позовної давності, що встановлений ч. 2 ст. 72 СК України є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки встановлено, що про порушення свого права власності ОСОБА_2 дізналась під час розгляду цієї справи. Доказів протилежного апелянтом суду надано не було.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 червня 2019 року.

Судді (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П`єнта

(підпис) О.І. Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду А.П. Корніюк