Справа № 456/489/17 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/1605/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючої Курій Н.М.,

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю ОСОБА_1 , його представника адвоката Гороха В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2019 року, постановлену в складі головуючого - судді Шрамко Р.Т. у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Стрийської міської ради про скасування незаконних рішень органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності, визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, яку обґрунтувала тим, що у провадженні суду перебуває справа за її позовом до ОСОБА_1 про скасування незаконних рішень органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право приватної власності на частину житлового будинку, визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом.

ОСОБА_2 стверджувала, що відповідач під час розгляду цієї справи в суді зареєстрував належну йому спірну частину житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що ОСОБА_1 вчиняє дії, що призводять до порушення її прав власника і спадкоємця: а саме: побудував паркан та почав вчиняти дії щодо пошкодження та фізичного знищення майна, щодо якого вона має законні сподівання спадкоємця, з метою його перебудови та побудови на місці зруйнованого нового нерухомого майна. Крім того, відповідач неодноразово заявляв, що після державної реєстрації продасть належну йому частину житлового будинку іншій особі.

Зважаючи, що зазначене майно є складовою частиною спадкового майна, щодо якого ведеться спір і дії ОСОБА_1 призводять до порушення її прав власника і спадкоємця, просила заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь-які будівельні роботи щодо житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який за час розгляду справи зареєстрував належну йому власність за даною адресою та накласти арешт на вказаний будинок.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 від 02 квітня 2019 року про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі посилається на те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставини справи, суд порушив норми процесуального права та не застосував норми матеріального права, які необхідно було застосувати, що призвело до постановлення оскарженої ухвали. ОСОБА_2 стверджує, що відповідно до «Актуальної інформації про об`єкт нерухомого майна», яка була долучена нею до заяви про забезпечення позову, спірне майно зареєстроване в ЄДР 26 червня 2018 року за відповідачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , тобто реєстрація була здійснена під час того, як справа перебувала у провадженні суду і не була вирішена судом. Зазначає, що ОСОБА_1 у запереченнях проти позову зазначив свою адресу: АДРЕСА_1 . Позивач звертає увагу суду на те, що кадастровий номер: НОМЕР_1 присвоєно земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_2 не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для представлення її інтересів ОСОБА_3 , яка представляла її інтереси відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 11 червня 2018 року у зв`язку з тим, що з 01 січня 2019 року представництво учасників справи в суді першої інстанції здійснюється виключно адвокатами, окрім представництва у справах, провадження у яких розпочато до 30 вересня 2016 року. Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечили та просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач ОСОБА_2 та представник Стрийської міської ради в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином (арк. спр. 247, 249 виділених матеріалів), а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе розгляд справи проводити у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника адвоката Гороха В.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, скасувавши ухвалусуду з таких підстав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для представлення її інтересів ОСОБА_3 , яка представляла її інтереси відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 11.06.2018р. у зв`язку з тим, що з 01.01.2019р. представництво учасників справи в суді першої інстанції здійснюється виключно адвокатами, окрім представництва у справах, провадження у яких розпочато до 30.09.2016р. та вважає, що такий висновк є порушення норм процесуального права та відповідно до ч. 4 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційно інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року N 1401-VIII.

Підпунктом 11 пункту 16-1 «Перехідні положення» Конституції України передбачено, що з 1 січня 2019 року представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

Європейський суд з прав людини у справі «Молдавська проти України» нагадує, що право доступу до суду не є абсолютним, і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує державного регулювання, яке може змінюватися в часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільствата окремих осіб. Визнаючи таке регулювання, Договірні держави користуються певною свободою розсуду. Європейський суд у цій справі також зазначив, шо навіть більш широке обмеження вільного вибору захисника, що звужує його лише до адвоката перед усіма судами, само по собі не може підняти питання за статтею 6 Конвенції, оскільки для забезпечення ефективного захисту особи можуть вимагатися конкретні юридичні кваліфікації і таке обмеження права заявника повинно мати достатню підставу у внутрішньому законодавстві, щоб уникнути свавілля ( пункти 24, 26, рішення від 14 травня 2019 року).

Ураховуючи вимогу позивача про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, яка не може бути малозначною в розумінні ч. 6 ст. 19 та ч. 4 ст. 274 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку, що відмова на представництво інтересів позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 , відповідала чинним положенням ЦПК України та положенням Конституції України, а тому не знаходить можливості з цих підстав для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції та здійснює розгляд заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 в апеляційній інстанції відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ставиться вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 52/100 частин спірного будинку по АДРЕСА_1 , яке видано ОСОБА_1 , визнання за позивачем права власності на 26/100 спірного будинку, а заявником подано заяву про забезпечення позову про заборону проведення ОСОБА_1 будь-яких будівельних робіт в житловому будинку по АДРЕСА_1 , належних до нього господарських споруд та накладення арешту на даний будинок з господарськими спорудами. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для забезпечення позову, оскільки позивач зазначила, що 26.06.2018р. ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності за вказаною новою адресою, однак, жодним чином не уточнила позовні вимоги починаючи з 26.06.2018р., а тому суду невідомо, чи дане спірне майно, яке зареєстроване за новою адресою: АДРЕСА_1 є ідентичним майну, щодо якого заявлені позовні вимоги за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується у зв`язку з наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 зазначила, що у випадку невжиття вказаних нею заходів забезпечення позову відповідач може здійснити будь-які дії, які ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Із змісту позовних вимог встановлено, що ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , Стрийської міської ради про визнання нечинними та скасування визначених пунктів рішень виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок на 52/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_1 , виданого 25 грудня 1997 року Стрийською міською радою Львівської області та визнання за нею права власності на 26/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 разом з відповідною частиною належних до нього господарських споруд в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову посилалася на те, що спадкоємцями після смерті батька є вона та та її брат відповідач у справі, однак до складу спадщини не увійшли 52/100 частини спірного будинку, які є спадковим майном, що підлягає поділу між спадкоємцями, так як власником цієї 52/100 частини будинку був померлий батько, оскільки дозвіл на двоповерхову добудову до житлового будинку на АДРЕСА_1 з влаштуванням окремого входу розміром 5,0 х 9,52 кв. м. на належній йому земельній ділянці був наданий лише одному батьку.

Згідно з поданою до заяви про забезпечення позову Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , за останнім 26.06.2018р. зареєстровано право вланості на житловий будинок, загальною площею 123 кв. м., житловою площею 51,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (арк.спр.184-185 виділених матеріалів).

Відповідно до зазначеної вище інформації, підставою виникнення права власності на цей об`єкт нерухомості є рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2018 року задоволено позов ОСОБА_1 та проведено розподіл у натурі житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 , між його співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , пропорційно їх часток у вказаному домоволодінні 52/100 у ОСОБА_1 та 48/100 у ОСОБА_2 (арк. спр. 149-150 виділених матеріалів).

А відтак, зареєстрований за ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 є спірним майном.

Із вказаного, також, вбачається, що відповідачем вчиняються дії щодо реєстрації спірного будинку під час розгляду цього позову, що може свідчити про потенційну можливість вчинення і будь-яких інших дій щодо відчуження, зміни власника (володільця) вказаного будинку, тощо протягом продовження розгляду справи та відповідно може свідчити про потенційні загрози для виконання можливого рішення про задоволення позову.

Накладення арешту на майно за загальним правилом полягає у забороні розпоряджатись цим майном, що слід вважати у даному випадку співмірним заходом забезпечення із заявленою вимогою позову, що забезпечується.

Ураховуючи зазначене, а також твердження позивачки в заяві про забезпечення позову про те, що після державної реєстрації відповідач має намір продати належну йому частину житлового будинку іншій особі, апеляційний суд вважає, що такий захід забезпечення, як накладення арешту на спірний будинок є необхідним заходом для забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та є співмірним із заявленими на даний час позовними вимогами, оскільки відповідає предмету позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України одним з видів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії.

Такий вид забезпечення позову, як заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо потрібно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмета спору.

На підтвердження того, що ОСОБА_1 вчиняє дії щодо спірного майна, які призводять до зміни цього майна та щодо якого позивач має законні сподівання спадкоємця, останньою подано фотографії на яких видно, що біля будинку проводяться ремонтні роботи, укладається бруківка (арк. спр. 186-188, виділених матеріалів).

З пояснень відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції встановлено, що вчинені ним дії, які на думку ОСОБА_2 , призводять до порушення її прав власника і спадкоємця щодо майна, на яке вона має законні сподівання а саме: побудова паркана та інші дії, зафіксовані на світлинах (арк.спр. 186-188, виділених матеріалів) ним вчинено у зв`язку із виконанням рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року про розподіл у натурі житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 , між його співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , пропорційно їх часток у вказаному домоволодінні 52/100 у ОСОБА_1 та 48/100 у ОСОБА_2 та земельної ділянки, площею 0,0524 га. за згаданою адресою пропорційно їхніх часток у вказаній земельній ділянці по Ѕ частині у кожного. Крім того пояснив, що на виділеній йому зазначеним рішенням суду земельній ділянці знаходяться комунікації, пов`язні з частиною будинку, що належить на праві власності ОСОБА_2 , а тому ним після розподілу земельної ділянки повідомлено позивача про необхідність перенесення цих комунікації на територію своєї земельної ділянки. Будь-яких ремонтно-будівельних робіт в тому числі, руйнування, знищування та перебудови нерухомого майна, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 ним не проводиться.

Оскільки види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які ремонтно-будівельні роботи, руйнувати, знищувати, перебудовувати нерухоме майно, не є співмірним із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів відповідача, як власника частини житлового будинку і земельної ділянки, для обслуговування яких наявні відповідні комунікації, які в будь-який час можуть вийти зладу і відповідач буде позбавлений можливості їх відремонтувати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які ремонтно-будівельні роботи, руйнувати, знищувати, перебудовувати нерухоме майно, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить відмовити, що не позбавляє права заявники в разі зміни обставин звернутися із новою заявою про забезпечення позову.

Відповідно до приписів п.4 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову з вищенаведених підстав.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2019 року скасувати. Постановити нову постанову, якою заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , опис об`єкта: загальна площа (кв.м.):123, житлова площа (кв.м): 51.1, до житлового будинку належить: сарай літ. Є, вбиральня (вбудована) літ. Ж, гараж літ. К, ворота з хвірткою №5, огорожа №6, огорожа №7, огорожа №8, хвіртка №9, вимощення І, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 112.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 липня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.