Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 2-55/10

провадження № 61-46129св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвєєнко Євген Георгійович, на постанову Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2018 року у складі колегії суддів:

Левченко Т. А., Собини О. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми від 06 квітня 2010 року у справі № 2-55/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заява мотивована тим, що рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 06 квітня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 15 червня 2010 року, у справі № 2-55/10 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі - 1 955 260 грн, 24 % річних від суми боргу згідно з договором - 4 279 772 грн, а всього - 6 235 032 грн.

На виконання вказаного рішення суду Зарічним районним судом міста Суми 30 червня 2010 року видано виконавчий лист № 2-55/10.

16 липня 2010 року головним державним виконавцем Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві (далі - ППВРВДВС ГУЮ у місті Києві) Пацуріною О. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання вказаного виконавчого листа

(ВП № 20289478).

Також заявник вказував, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , на яку Зарічним районним судом міста Суми та державним виконавцем накладено арешт у забезпечення виконання рішення суду.

Оскільки, протягом майже 8 років, ОСОБА_1 не отримав жодної компенсації за рішенням суду, останній вважає, що дії ОСОБА_2 та виконавчої служби направлені на свідоме нехтування вимог Закону України «Про виконавче провадження» з метою невиконання рішення Зарічного районного суду міста Суми від 06 квітня 2010 року. Крім того, державними виконавцями не виконуються ухвали Зарічного районного суду міста Суми від 12 серпня 2015 року, 07 березня та 14 грудня 2017 року, якими вони зобов`язані вчинити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, направлені на реалізацію майна боржника, а саме - реалізацію Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд задовольнити заяву про зміну способу і порядку виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми від 06 квітня 2010 року у справі № 2-55/10 за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 23 червня 2018 року

(у складі судді Клименко А. Я.) заяву ОСОБА_1 задоволено.

Змінено спосіб і порядок виконання рішення суду з виконання виконавчого листа № 2-55/10 від 30 червня 2010 року Зарічного районного суду міста Суми про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 235 032 грн шляхом передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а саме -

Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ППВР ВДВС ГУЮ у місті Києві відповідно до статей 60, 61 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передати новому власнику -

ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 шляхом винесення відповідної постанови та складання акта про її передачу стягувачу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що протягом значного періоду часу (з липня 2010 року) неправомірні дії державних виконавців та посадових осіб УПВР УДВС ГТУЮ у місті Києві, ускладнюють виконання рішення суду і роблять його виконання неможливим, що є підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2018 року ухвалу Зарічного районного суду міста Суми від 23 червня 2018 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні заяви

ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що неправомірні дії державних виконавців та посадових осіб УПВР УДВС ГТУЮ у місті Києві, які протягом тривалого часу на вживають заходів щодо виконання рішення суду, на підтвердження чого заявник надав копії ухвал суду, якими визнавались неправомірними дії державних виконавців та їх було зобов`язано вчинити виконавчі дії, пов`язані з реалізацією арештованого майна (квартири). Однак, дані обставини не є підставами для зміни способу та порядку виконання рішення суду у розумінні статті 435 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Матвєєнко Є. Г., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд не забезпечив право на справедливий суд, оскільки рішення Зарічного районного суду міста Суми від 06 квітня 2010 року не виконується протягом 8 років. Таким чином, стаття 129-1 Конституції України, якою передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання проігнороване не тільки виконавчою службою, а й апеляційним судом, який не вважає, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи особи, яка подала клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У травні 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвєєнко Є. Г., надійшло клопотання про передачу вказаної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 та частини першої статті 404 ЦПК України.

Клопотання мотивоване тим, що дана справа містить виключну правову проблему, пов`язану з порушенням вимог Конституції України про обов`язковість виконання рішень суду, визначення повноважень при вирішенні спорів щодо «права», а також для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики норм ЦК України, ЦПК України, СК України, Закону України «Про виконавче провадження» нормам Конституції України.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Зарічного районного суду міста Суми

від 06 квітня 2010 року у справі № 2-55/10 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції - 1 955 260 грн, 24 % річних від суми боргу згідно з договором - 4 279 772 грн, а всього - 6 235 032 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 23 грудня 1996 року недійсним відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області

від 15 червня 2010 року вказане рішення залишено без змін.

На виконання вказаного рішення суду Зарічним районним судом міста Суми 30 червня 2010 року було видано виконавчий лист № 2-55/10.

16 липня 2010 року головним державним виконавцем ППВР ВДВС ГУЮ у місті Києві Пацуріною О. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання вказаного виконавчого листа

(ВП № 20289478).

Під час виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми

від 06 квітня 2010 року державними виконавцями не була реалізована квартира АДРЕСА_1 , на яку ухвалами Зарічного районного суду міста Суми у забезпечення позову накладено арешт.

Разом з тим, установлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 березня 2012 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_4 (колишньою дружиною ОСОБА_2 ) право власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частин першої, третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до

статті 435 ЦПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав. Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. При вирішенні питання про зміну способу виконання рішення суду підлягають з`ясуванню обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду. При цьому, у будь-якому випадку при зміні способу і порядку виконання рішення суду суд не може змінювати останнє по суті.

При вирішенні питання про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен з`ясовувати обставини, що свідчать про неможливість такого виконання.

Звертаючись до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, заявник як на підставу заявлених вимог посилався на неправомірні дії державних виконавців та посадових осіб УПВР УДВС ГТУЮ у місті Києві, які протягом тривалого часу на вживають заходів по виконанню рішення суду, на підтвердження чого надав копії ухвал суду, якими дії державних виконавців визнавались неправомірними та їх було зобов`язано вчинити виконавчі дії, пов`язані з реалізацією арештованого майна (квартири).

Однак, дані обставини не є підставами для зміни способу та порядку виконання рішення суду у розумінні ст. 435 ЦПК України.

Відповідно до листа УДВС ГТУЮ у місті Києві від 18 липня 2018 року постановою від 07 червня 2018 року звернуто стягнення заборгованості на доходи боржника, на депозитному рахунку виконавчої служби перебувають кошти в сумі 7 303,59 грн, які були стягнуті на підставі вказаної постанови,

у зв`язку з чим для отримання стягнутих коштів стягувачу необхідно подати відповідну заяву, що свідчить про те, що рішення суду частково виконується.

Крім того, обраний стягувачем спосіб та порядок виконання рішення суду шляхом передачі Ѕ частини квартири, що належить боржнику, стягувачу, передбачений частиною шостою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

Тобто залишення нерухомого майна, належного боржнику, стягувачу можливо в порядку примусового виконання рішення суду, а не шляхом зміни способу та порядку виконання.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини виконання остаточних обов`язкових рішень національних судів становить невід`ємну частину провадження справи.

Європейський суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

При цьому, обраний заявником спосіб виконання судового рішення шляхом визнання права власності на Ѕ частину вказаної вище квартири, що належить боржнику, поза межами примусового виконання рішення шляхом реалізації цього майна з прилюдних торгів з дотриманням усіх правил проведення таких торгів, суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого

2010 року).

На думку судової колегії судове рішення, що переглядається, є достатньо мотивованим та таким, що відповідає нормам закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Висновки за результатами розгляду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частиною першою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Отже, наведені заявником аргументи для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему.

Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що клопотання

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвєєнко Є. Г., про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає, оскільки відсутні підстави, передбачені частиною п`ятою статті 403 ЦПК України, для його задоволення, а заявник не навів обґрунтованих мотивів щодо цього.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 404, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвєєнко Євген Георгійович, про передачу справи за заявою ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми від 06 квітня 2010 року у справі

№ 2-55/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвєєнко Євген Георгійович, залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк