Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 755/13829/16-ц

провадження № 61-546св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Шоста Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Желепи О. В., Музичко С. Г., Рубан С. М., від 04 грудня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Шоста Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Ю. Ю., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині, скасування запису в реєстрі.

Свої вимоги, із урахуванням їх уточнень, змінивши підстави позову, позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її прабабуся - ОСОБА_4 , якій разом з її сином ОСОБА_3 на праві власності в рівних долях належали 54/100 частин квартири АДРЕСА_1 , тобто по 54/200 кожному з них. Згідно заповіту від 19 серпня 2010 року ОСОБА_4 належну їй частину квартири (54/200) заповіла своєму внуку ОСОБА_5 - її батькові, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки, ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 не звернувся, але помер до спливу встановленого шестимісячного строку, вона (позивач) на той час неповнолітня, 05 травня 2015 року звернулася до Десятої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_5 в порядку спадкової трансмісії. Однак, прийняти спадщину вона не змогла, оскільки, як виявилося, незважаючи на наявність заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 , після смерті ОСОБА_4 в спадщину за законом вступив її син - ОСОБА_3 , співвласник частини квартири, якому 07 листопада 2014 року видано свідоцтво про право на спадщину, згідно з яким він став власником 54/200 часток спірної квартири.

Свідоцтво про право на спадщину видано на підставі наданого ОСОБА_3 повторно виданого свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , в якому зазначено, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що не відповідає дійсності. Тим самим, порушено встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини, до спливу якого нотаріус не мав права видавати таке свідоцтво.

10 червня 2015 року ОСОБА_3 продав частину квартири, що належала йому на праві власності, та незаконно отриману частину квартири у спадщину, ОСОБА_2 , уклавши з нею договір купівлі-продажу. Вважає, що вказаний договір укладений з порушенням частини першої статті 203, частини першої статті 215, статті 328 ЦК України, що дає підстави скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07 листопада 2014 року, та визнати частково договір купівлі-продажу і його реєстрацію недійсними.

Із урахуванням зазначеного позивач просила позов задовольнити, визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07 листопада 2014 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н. В. за реєстровим № 6-2572, щодо 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 . Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2015 року. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 червня 2015 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , в частині продажу ОСОБА_3 ОСОБА_2 права власності на 54/200 часток квартири, що належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н. В. за реєстровим № 6-2572.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Чех Н. А.,від 20 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, в матеріалах спадкових справ наявні розбіжності у даті смерті ОСОБА_4 « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та «ІНФОРМАЦІЯ_1». Дата смерті ОСОБА_4 має суттєве значення для правильного вирішення справи, оскільки у разі смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 строк подачі заяви про прийняття спадщини становить до 07 жовтня 2014 року, у разі дати смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 строк подачі заяви про прийняття спадщини становить до ІНФОРМАЦІЯ_2. В матеріалах справи наявне свідоцтво про смерть від 09 квітня 2014 року, а тому виходячи із цієї дати батько позивача ОСОБА_5 пропустив строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, що свідчить що останній пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини. Крім того, суд дійшов висновку, що у разі встановлення факту, що ОСОБА_5 помер в період шестимісячного строку після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 і не встиг її прийняти, враховуючи всі обставини справи, захист прав позивача має відбуватися згідно вимог статті 1280 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано недійним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07 листопада 2014 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н. В. за реєстровим № 6-2572, в частині 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 червня 2015 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , в частині продажу ОСОБА_3 ОСОБА_2 права власності на 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 , що належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 листопада 2014 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н. В. за реєстровим № 6-2572.

Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2015 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки в актовому записі про смерть, вказано, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_5 помер до закінчення шести місячного строку, відведеного йому законом для прийняття спадщини, а тому відповідно до статті 1276 ЦК України право на прийняття належної йому спадщини перейшло до його спадкоємця, яким є позивач по справі. Оскільки строк, що залишився для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 був менший ніж три місяці, він продовжується до трьох місяців. Позивач у цій справі із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька звернулась 05 травня 2015 року, тобто з дотриманням цього трьохмісячного строку, проте прийняти спадщину в порядку спадкової трансмісії не змогла через отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 до закінчення 6 місяців після смерті ОСОБА_4 на частку квартири, яка була заповідана її батьку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року і залишити в силі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав. Захист прав позивача має відбуватися із урахуванням положень статті 1280 ЦК України. Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статей 203, 215 ЦК України та не враховано положення статей 387, 388 ЦК України, на підставі яких власник має право захистити свої права, враховуюче те, що позивач не була стороною оспореного правочину.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Шоста Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Ю. Ю., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині, скасування запису в реєстріпризначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відзивів на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про смерть від 10 квітня 2015 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зі спадкової справи № 527/2015 щодо майна померлого ОСОБА_5 встановлено, що 05 травня 2017 року до Десятої Київської державної нотаріальної контори була подана заява ОСОБА_7 , як законним представником ОСОБА_1 , про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_5 . Згідно довідки ЖРЕО № 402 ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 на момент смерті не був зареєстрований. Не мав і права власності на квартиру за вказаною адресою.

Зі спадкової справи № 625/2014 щодо майна померлої ОСОБА_4 встановлено, що 13 жовтня 2014 року до Шостої Київської державної нотаріальної контори була подана заява ОСОБА_3 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його мати ОСОБА_4 , яка проживала в кв. АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про смерть від 09 квітня 2014 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно довідки ЖРЕО № 402 в кв . АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_3 була зареєстрована ОСОБА_4 з 16 вересня 1976 року і до дня смерті. При перевірці наявності заповіту померлої, нотаріусом був виявлений заповіт ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори 19 серпня 2010 року за № 6-735, яким вона заповіла належну їй частку вказаної квартири ОСОБА_5 . У заяві від 10 листопада 2014 року ОСОБА_3 зазначив, що йому відомо про зміст заповіту, проте адреса та місцеперебування ОСОБА_5 йому не відомі.

07 листопада 2014 року Шостою Київською державною нотаріальною конторою видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 .

Зі спадкової справи № 507/2016 щодо майна померлої ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_1 була подана також заява про прийняття спадщини після смерті прабаби - ОСОБА_4 , в порядку реалізація права представлення та спадкової трансмісії після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_5 , на ім`я якого ОСОБА_4 залишила заповіт. Згідно актового запису про смерть № 1275 ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис складено 08 серпня 2014 року.

Згідно наданих документів щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 слідує, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 ( 46/ 100) та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (54/100) в рівних долях. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 07 листопада 2014 року ОСОБА_3 успадкував після смерті ОСОБА_4 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 . Згідно довідок ЖРЕО № 402 в кімнаті площею 16,90 кв. м в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований, в кімнаті площею 20,10 кв. м вказаної квартири зареєстрований ОСОБА_3

10 червня 2015 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_3 , ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно копії заповіту від 19 серпня 2010 року, яким ОСОБА_4 зробила розпорядження на випадок смерті, вона заповіла належну їй частку квартири своєму онуку - ОСОБА_5 , 1982 року народження. ОСОБА_4 являється ОСОБА_1 прабабусею, а ОСОБА_3 є дідом позивача.

Згідно матеріалів спадкової справи № 625/2014, заведеної за заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , онук померлої, із заявою про прийняття спадщини за заповітом не звертався. У матеріалах цієї спадкової справи міститься копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , виданого повторно 09 квітня 2014 року, серія НОМЕР_1 , де зазначено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , у віці 83 роки, про що 07 квітня 2014 року складено відповідний актовий запис № 1275.

У матеріалах спадкової справи № 507/2016, заведеної за заявою ОСОБА_1 , міститься актовий запис про смерть № 1275, де зазначено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 83 роки, запис здійснено 08 серпня 2014 року на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 52 від 08 серпня 2014 року, виданого «Центром первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дніпровського району м. Києва».

Враховуючи розбіжності у даті смерті ОСОБА_4 « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та «ІНФОРМАЦІЯ_1», для об`єктивно повного та всебічного розгляду справи ухвалою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2018 року було витребувано з Дніпровського районного у місті Києва відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві актовий запис про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла у віці 83 років в 2014 році та всі інші документи, на підставі яких був складений зазначений актовий запис (лікарське свідоцтво про смерть медичного закладу тощо), а також суд запитував інформацію щодо того, у зв`язку з чим 09 квітня 2014 року видавалось повторне свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 та всі документи, на підставі яких воно видавалось.

21 листопада 2018 року на адресу суду надійшла відповідь від Дніпровського районного у м. Києва відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відповідно до якої вказаним відділом 08 серпня 2014 року складено актовий запис про смерть № 1275 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 54). Також до відповіді додано копію актового запису про смерть № 1275 від 08 серпня 2014 року згідно якого, повторне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 було видано 09 вересня 2014 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1276 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, переоцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач довела порушення її прав, як спадкоємця після смерті своєї прабаби ОСОБА_4 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в порядку спадкової трансмісії у зв`язку із смертю батька ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2), який був спадкоємцем своєї баби ОСОБА_4 на підставі заповіту, складеного останньою 19 серпня 2010 року.

При вирішенні спору апеляційним судом встановлено дату смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачами.

Про існування вказаного заповіту від 19 серпня 2010 рокубуло відомо нотаріусу, який видав ОСОБА_3 07 листопада 2014 року свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак, враховуючи дійсну дату смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про право на спадщину щодо її майна не могло бути видано раніше ніж через 6 місяців після відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Враховуючи встановлену дату смерті прабаби ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1 ), дату смерті батька позивача - ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2), право позивача на спадкування майна ОСОБА_4 у зв`язку із смертю батька в порядку спадкової трансмісії, а також положення частини другої статті 1276 ЦК України, слід дійти висновку, що позивач вчасно подала (05 травня 2015 року) нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи те, що свідоцтво про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не могло бути видано раніше ніж через 6 місяців після відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2, однак у порушення вказаного терміну було отримано ОСОБА_3 07 листопада 2014 року та використано ним при продажі частини (54/200) спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2015 року, судом апеляційної інстанції зроблено правильний та обґрунтований висновок про доведеність факту порушення майнового права позивача на належну їй частину квартири в порядку спадкування після смерті батька, який мав законне право на спадкування частини (54/200) спірної квартири за заповітом після смерті ОСОБА_4 , однак до закінчення шестимісячного терміну прийняття спадщини помер.

Із урахуванням встановлених обставин та характеру правовідносин між учасниками у цій справі, апеляційним судом правильно застосовано положення статей 203, 215 ЦК України, як правову підставу для задоволення позовних вимог особи, право на спадкування якої порушено. Судове рішення спрямоване на поновлення порушених прав позивача, як спадкоємця після смерті свого батька.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку апеляційного суду по суті спору, не свідчать про наявність підстав для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта