Дата документу 10.06.2019 Справа № 323/2391/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 323/2391/18 Головуючий у 1 інстанції: Швайковський А.А.
№ 22-ц/807/1907/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про визнання договору дарування земельних ділянок дійсним та визнання права власності на земельні ділянки,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2008 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діють в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , звернулись до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору дарування земельних ділянок та визнання права власності на них.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 06 серпня 2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діють в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 було укладено договір дарування двох земельних ділянок площею 4,5 га та 0,86 га, розташованих на території Мирненської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, у простій письмовій формі.

Посилаючись на зазначені обставини просили суд, визнати дійсним вищевказаний договір дарування та визнати за малолітньою ОСОБА_4 право власності на вказані земельні ділянки.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.09.2008 року позовні вимоги було задоволено.

Визнано дійсним договір дарування від 06 серпня 2008 року земельних ділянок площею 4,5 га та 0,86 га, що розташовані на території Мирненської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, від 06.08.2008 року та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказані земельні ділянки з правом реєстрації та виготовлення на своє ім`я державних актів на право приватної власності на землю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Так, при розгляді справи, суд першої інстанції допустив численні порушення як процесуального так і матеріального права, що потягло ухвалення рішення, яке не є законним та обґрунтованим.

Оскаржуваним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.09.2008 року задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про визнання договору дарування земельних ділянок дійсним та визнання права власності на земельні ділянки.

При цьому суд керувався положеннями ст. 220 ч. 2 ЦК за якою, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Натомість за ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Доданий до справи договір дарування земельної ділянки ( а.с. 2) не містить обов`язку дарувальника передати у дар земельну ділянку у майбутньому, відтак є реальним, тобто таким, що набуває чинності з моменту передання дарунка та належного посвідчення договору.

Тож договір, який міститься в справі не покладає на дарувальника будь-яких обов`язків, а відтак може свідчити лише про наміри укласти такий договір.

До посвідчення договору та передання земельної ділянки, дарувальник у будь-який час може відмовитися від наміру укласти такий договір та така відмова є його беззаперечним правом.

Неможливо зобов`язати будь-яку особу всупереч її волі укласти договір дарування, навіть якщо такі наміри мали місце та були зафіксовані у письмовій формі.

За змістом статті 210 ЦК, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210 ЦК, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що відповідач взагалі не був обізнаний про час та місце розгляду справи та не знав про перебування такої справи на розгляді у суді.

Такі доводи підтверджуються матеріалами справи. Так, у справі зазначена адреса відповідача, за якою він фактично не проживає та жодних доказів тому, чому ця адреса, яка зазначена як місце проживання відповідача, не надано ані при розгляді справи в першій інстанції, ані у запереченні на апеляційну скаргу.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що навіть у доданому до справи проекті договору дарування (а.с.2) адреса відповідача зазначена м. Петропавловськ-Камчатський РФ, а відповідач є громадянином РФ.

Ці ж відомості вбачаються з його копії паспорту.

З матеріалів справи не вбачається як судом були отримані пояснення нібито відповідача (а.с.9) тому що відомостей про те, що він особисто передавав їх до суду або надсилав поштою - в справі немає.

Суд першої інстанції не пересвідчився в тому, що зазначені пояснення надані саме відповідачем.

Крім того, на час розгляду справи у суді першої інстанції за положеннями ст. 410 ЦПК (у редакції, чинній на час розгляду справи), іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У відповідності до ст. 415 ЦПК суди України можуть звертатися до іноземних судів з дорученням про виконання окремих процесуальних дій. Порядок зносин судів України з іноземними судами регулюється законами України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тож суд першої інстанції розглянув справу, не маючи даних про повідомлення відповідача, який проживає в Російській Федерації та є іноземним громадянином, про час і місце судових засідань у відповідності з вимогами ст.ст. 74-76, ч.3 ст. 415 ЦПК України та Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 р. (Мінської конвенції). А однією з основних конституційних засад відправлення правосуддя та елементом справедливого й публічного судового розгляду, що гарантується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату судового засідання. Зазначене було передбачено й вимогою ч. 1 ст. 158 ЦПК України.

Вказані порушення вимог ст.ст. 10, 74-76, ч.3 ст.415 ЦПК України та Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 р. (Мінської конвенції) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про визнання договору дарування земельних ділянок дійсним та визнання права власності на земельні ділянки - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 10 червня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков