Постанова

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 365/865/16-ц

провадження № 61-25231св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Калина»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Калина» на рішення Згурівського районного суду Київської області, у складі судді Хижного Р. В., від 13 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Голуб С. А., Приходька К. П., Таргоній Д. О., від 21 червня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року приватне акціонерне товариство «Калина» (далі - ПрАТ «Калина») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на незавершене виробництво.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,83 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , та площею 2,27 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , які розташовані на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області. Зазначені земельні ділянки протягом 2005-2015 років перебували у користуванні ПрАТ «Калина». Після закінчення строку оренди земельні ділянки були повернуті відповідачу, який використовує їх самостійно. Оскільки земельні ділянки використовувались для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке має річний замкнутий цикл виробництва, вони були задіяні у виробничій програмі позивача та на них проводились осінньо-польові роботи до моменту закінчення оренди у листопаді 2015 року, а саме на ділянках проводились передпосівна обробка ґрунту під посів культур врожаю 2016 року - дискування, та позивач здійснив витрати на здійснення цих робіт у сумі 1 232, 97 грн. Таким чином, після закінчення строку оренди земельні ділянки були передані відповідачу із поліпшеннями та незавершеним виробництвом врожаю виробничого циклу 2015-2016 років, які не можливо відокремити від земельної ділянки. Позивач звертався до відповідача з проханням відшкодувати понесені витрати на поліпшення, проте відповіді не отримав, у добровільному порядку витрати на незавершене виробництво врожаю 2016 року не відшкодував.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 1 232, 97 грн витрат на незавершене виробництво врожаю 2016 року та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 13 квітня 2017 року у задоволенні позову ПрАТ «Калина» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки строк дії договору оренди земельних ділянок закінчився. Проведене позивачем дискування мало місце загальним масивом поля та без згоди власника земельних ділянок після закінчення договору оренди. Позивач не довів, що внаслідок здійснення дискування було дійсно поліпшено стан земельних ділянок відповідача. Позивач також не довів понесення затрат на проведення дискування саме земельних ділянок відповідача.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «Калина» відхилено, а рішення Згурівського районного суду Київської області від 13 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували проведення дискування позивачем земельних ділянок, належних відповідачу, погодження із відповідачем такого виду робіт, а також того, що в результаті дискування було поліпшено земельні ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У липні 2017 року ПрАТ «Калина» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Згурівського районного суду Київської області від 13 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що початок перебігу строку дії договору розпочинається з моменту його державної реєстрації, протягом цього строку сторони могли здійснити договірні права та виконати договірні обов`язки. Незастосування місцевим судом до спірних правовідносин частини шостої статті 11, частини третьої статті 640 ЦК України призвело до помилкової кваліфікації спірних правовідносин як позадоговірних. Предметом спору є не капітальні довгострокові поліпшення, які у спірних відносинах не здійснювались, а плоди і доходи, які є результатом господарської діяльності від використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, які перейшли до відповідача. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що передпосівна обробка ґрунту взагалі не є поліпшенням та не змінює вартості земельної ділянки.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 365/865/16-ц передано судді-доповідачеві.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що подана заявником касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржені судові рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства. Судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві власності належать земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,83 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , та площею 2,27 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , які розташовані на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області, що встановлено з копії актуальної інформації про державну реєстрацію права власності, викопіювання із схеми поділу земель, копії технічної документації із землеустрою (а. с. 9-10, 51, 67-71).

Зазначені земельні ділянки протягом 2005-2015 років перебували в користуванні ЗАТ «Калина», правонаступником якого є ПрАТ «Калина», на умовах укладеного сторонами договору оренди землі б/н від 18 вересня 2005 року, зареєстрованого в Згурівському відділенні Київської регіональної філії № 12 центрі ДЗК Державного комітету по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2005 року за № 04:05:027:00214 (а. с. 6-8).

28 серпня 2014 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Калина» із заявою про виведення його з членів товариства та передання йому в натурі земельних ділянок у зв`язку із закінченням строку договору, термін передачі земельних ділянок визначив вереснем місяцем 2015 року (а. с. 56).

По закінченню строку дії договору оренди земельні ділянки були повернуті власнику.

У вересні-жовтні 2015 року позивачем було проведено дискування земельної ділянки відповідача у зв`язку з чим позивачем здійснено відповідні витрати, обробіток земельної ділянки відповідача здійснювався єдиним масивом з іншими земельними ділянками, що входять до складу поля площею 58 га.

ПрАТ «Калина» зверталось до відповідача з вимогою про відшкодування фактичних витрат по обробітку землі (а. с. 12, 13).

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» (тут і надалі, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що у разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Відповідно до пункту 21 договору оренди землі від 12 вересня 2005 року орендодавець надає згоду орендарю на відшкодування останньому втрат на поліпшення орендованої земельної ділянки, у тому числі і які неможливо відокремити без заподіяння шкоди цій ділянці.

Згідно пункту 27 договору оренди від 12 вересня 2005 року орендодавець зобов`язаний відшкодувати орендарю витрати, пов`язані з поліпшенням стану об`єктів оренди, яке проводилось орендарем за його (орендодавця) згодою.

Згідно пункту 2 Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, земельне поліпшення - результати будь-яких заходів, що призводять до зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості. До земельних поліпшень належать матеріальні об`єкти, розташовані у межах земельної ділянки, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення, а також результати господарської діяльності або проведення певного виду робіт (зміна рельєфу, поліпшення ґрунтів, розміщення посівів, багаторічних насаджень, інженерної інфраструктури тощо).

Суди встановили, що відповідач не надавав своєї згоди та не підписував додаткової угоди з позивачем щодо відшкодування орендарю витрат на поліпшення земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх безпідставністю.

Позивач не довів, що внаслідок здійснення дискування було поліпшено стан земельних ділянок, належних відповідачу, у порівнянні із станом цих земельних ділянок на час укладення договору оренди.

Суди обґрунтовано виходили із того, що передпосівна обробка ґрунту під посів сільськогосподарських культур (дискування), проведена орендарем на власний розсуд у межах здійснення своєї господарської діяльності, не може вважатись поліпшенням земельної ділянки орендодавця у розумінні Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442.

Окрім того, власник земельних ділянок (відповідач) завчасно, 28 серпня 2014 року, повідомив орендаря про виведення його з членів товариства та передання йому в натурі (повернення) земельних ділянок у зв`язку із закінченням строку оренди, а тому орендар мав розуміти наслідки закінчення договору оренди.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Калина» залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 13 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович