Справа № 459/1162/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/996/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар- Брикайло М.В.

з участю апелянтів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Рудакова Д.І., у справі за позовом Червоноградської міської ради Львівської області до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: Комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс», депутата Червоноградської міської ради Клімова Олександра Олександровича, ОСОБА_8 про зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року представник позивача звернувся в суд з позовом, в якому просить зобов`язати відповідачів демонтувати блокуючі пристрої в кількості 7 (сім) штук, які встановлені на асфальтованому майданчику, розташованому із західної сторони будинку по АДРЕСА_1 в м.Червонограді Львівської області. На обгрунтування позову послався на те, що 27.12.2016 року на адресу першого заступника міського голови діяльності виконавчих органів ради надійшла заява гр. ОСОБА_8 про самостійне встановлення жителями будинку по АДРЕСА_2 замків для паркування автомашин на площадці прибудинкової території, що підтверджується відбитком штампа вхідної кореспонденції виконкому Червоноградської міської ради від 27.12.2016 року № Г-840. Депутат Червоноградської міської ради Клімов Олександр звернувся зі скаргою та депутатським зверненням до міського голови з проханням звернутись до директора КП «Червонограджитлокомунсервіс» та працівників підприємства, зокрема, щодо ліквідації самовільно встановлених металевих обмежувачів руху та складання акту про самовільне встановлення обмежувачів руху біля будинку по вул. Корольова, 18. На вищезазначені звернення були скеровані відповідні листи в КП «Червонограджитлокомунсервіс», у відповідь на які останній повідомив, що відповідачам скеровані попередження з вимогою демонтувати самовільно встановлені автоблокувальні пристрої (авто-бар`єри) та не чинити перешкод співвласникам будинку. Відповідно до протоколу зборів мешканців багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 від 03 лютого 2017 року, на яких були присутні 8 осіб, питання по суті встановлення автоблокувальних пристроїв вирішено не було. Листом від 04.04.2017 року № 1244/03 КП «Червонограджитлокомунсервіс» надало інформацію про осіб, які використовують автоблокувальні пристрої. Вказує, що відповідачі самовільно встановивши блокуючі пристрої на земельній ділянці комунальної власності порушили право міської ради на розпорядження землею.

Рішенням Червоноградського міського суду від 22 січня 2018 року позов Червоноградської міської ради Львівської області задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 демонтувати блокуючі пристрої в кількості 7 (сім) штук, які встановлені на асфальтованому майданчику, розташованому із західної сторони будинку по АДРЕСА_1 .Червонограді Львівської області.

Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Червоноградської міської ради Львівської області по 228, 57 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі посилаються на те, що судом не досліджувалося та не бралося до уваги, та було свідомо позбавлено сторону відповідача, за визначеною судовою процедурою передбаченою ст. 57-60 ЦПК України, довести, що встановлена на площадці для автотранспорту розташованій на прибудинковій території житлового будинку мешканцями (власниками індивідуального автотранспорту) за відсутності гаражних приміщень та близько розташованих автостоянок протиугінних пристроїв, які функціонують виключно у нічну пору доби та під час знаходження на ній автомобіля, без позбавлення права на паркування свого автотранспорту решту мешканцями будинку, не суперечить діючому законодавству.

Вказують, що оскаржуване рішення було прийняте з порушенням прав відповідачів, за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Просять рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2018 року скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу Червоноградська міська рада зазначає, про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Судом правильно встановлено, що відповідачі самовільно встановили блокуючи пристрої на земельній ділянці комунальної власності, чим порушили право міської ради на розпорядження землею, оскільки рішення зборів співвласників будинку з цього питання у відповідності до вимог закону не приймалось. Просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 27.12.2016 року на адресу першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради надійшла заява гр. ОСОБА_8 про самостійне встановлення жителями будинку по АДРЕСА_1 замків для паркування автомашин на площадці прибудинкової території (а.с. 4).

Депутат Червоноградської міської ради Клімов О. звернувся з депутатським зверненням до міського голови з проханням звернутись до директора КП «Червонограджитлокомунсервіс» та працівників підприємства, зокрема, щодо ліквідації самовільно встановлених металевих обмежувачів руху та складання акту про самовільне встановлення обмежувачів руху біля будинку по АДРЕСА_1

На вищезазначені звернення були скеровані відповідні листи в КП «Червонограджитлокомунсервіс», у відповідь на які останній повідомив, що відповідачам скеровані попередження з вимогою демонтувати самовільно встановлені автоблокувальні пристрої (авто-бар`єри) та не чинити перешкод співвласникам будинку (а.с. 14-20).

Відповідно до копії протоколу зборів мешканців багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 від 03 лютого 2017 року, питання по суті встановлення автоблокувальних пристроїв вирішено не було (а.с. 12-13).

Листом від 04.04.2017 року № 1244/03 КП «Червонограджитлокомунсервіс» надало інформацію про осіб, які використовують автоблокувальні пристрої.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав, що відповідачі, самовільно встановивши блокуючі пристрої на земельній ділянці комунальної власності, чим порушили право міської ради на розпорядження землею.

Дану обставину визнали відповідачі у запереченні на позовну заяву, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов висновку про підставність позовних вимог та задоволення позову Червоноградської міської ради, враховуючи також те, що відповідне рішення зборів співвласників всього зазначеного вище будинку відсутнє, а доказів протилежного суду не подано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 145 Конституції України передбачено захист прав місцевого самоврядування в судовому порядку.

Згідно ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку регулюються Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", який набрав чинності з 1 липня 2015 року та який визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Статтею 10 вказаного Закону визначено повноваження зборів співвласників та визначено порядок, умови і кворум, дотримання яких необхідно для прийняття рішень щодо управління багатоквартирним будинком зборами співвласників.

Згідно ч. 12 ст. 10 цього Закону, за рішенням зборів співвласників повноваження щодо прийняття рішень стосовно спільного майна, яким користується лише певна група співвласників (співвласники квартир та нежитлових приміщень, розташованих в одному підїзді або секції багатоквартирного будинку, тощо), за умови що при цьому не порушуються права інших співвласників, можуть бути передані цій групі співвласників. Такі рішення стосовно спільного майна приймаються зборами зазначеної групи співвласників у порядку, передбаченому частинами четвертою - шостою, восьмою - одинадцятою цієї статті.

Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 75 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень відповідної групи (під`їзд, секція багатоквартирного будинку).

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями територіальних громад (ст.12 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується, зокрема, питання регулювання земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно із ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче -огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального гомподарства №76 від 17.05.2005р., прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Пунктом 3.7.6 Правил передбачено, що до всіх будівель і споруд має бути забезпечений вільний доступ. Протипожені розриви між будинками, спорудами, відкритими майданчиками для зберігання матеріалів, устаткування тощо повинні відповідати вимогам будівельних норм. Їх не дозволяється захаращувати стоянками транспорту, будівництвом та встановленням тимчасових будинків і споруд.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» прибудинкова територія відноситься до об`єктів благоустрою.

Обмеження щодо використання об`єктів благоустрою встановлені ст. 16 вказаного Закону, а права та обов`язки громадян - ст.17 Закону.

Зокрема, громадяни мають право користуватись об`єктами благоустрою населених пунктів; брати участь у здійсненні заходів з благоустрою населених пунктів, обладнанні відповідних об`єктів благоустрою, і зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 16, ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» на об`єктах благоустрою забороняється встановлювати технічні засоби регулювання дорожнього руху без погодження з відповідними органами Національної поліції.

При цьому, суд враховує, що відповідно до п. п. 15.9,15.10 Правил дорожнього руху стоянка та зупинка транспортних засобів в житловій зоні не заборонена, а відповідно до п.15.1 та 26.2 цих же Правил повинна здійснюватися в спеціально відведених для цього місцях із забороною такого їх розташування, яке утруднює рух пішоходів і проїзд оперативних чи спеціальних транспортних засобів.

Аналіз зазначених норм дає пістави для висновку, що встановлення будь-яких блокуючи пристроїв, шлакбаумів або інших елементів благоустрою, які обмежують проїзд або паркування автомобілів, можлива тільки на ділянках, які перебувають в довгостроковій оренді або у власності. Крім того, таке встановлення повинно бути погоджене з районною адміністрацією та управлінням ДАІ.

Відповідачі не надали жодних доказів, які б підтвердили встановлення блокуючи пристроїв у відповідності до вищевказаних вимог, а тому є правильним висновок суду про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.