П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М. із секретарем судового засідання Богуславською О.М., за участю заінтересованої особи ОСОБА_1 та її представника - Гроднової А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2019 року (повний текст ухвали складено 17.05.2019 року), постановлену в приміщенні того ж суду о 14 год. 47 хв. у складі судді Коваленка І.В., по справі № 489/4430/15-ц, провадження № 22-ц/812/1100/19, за поданням приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року приватний виконавець Куліченко Д.О. звернувся до суду із поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

У поданні вказано, що на примусовому виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі № 489/4430/15-ц, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 28.09.2016, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») боргу в загальній сумі 178633,70 грн. Виконавче провадження відкрито постановою від 10.01.2019 року, яка направлена сторонам виконавчого поводження. Станом на теперішній час рішення боржником не виконано, декларацію не надано та будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення, не здійснено. Відповідно до відповідей Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України боржник не має рахунків у банківських установах, не працює та не отримує пенсію. Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно боржнику на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що унеможливлює звернення стягнення на майно боржника шляхом реалізації його з прилюдних торгів та позбавляє можливості виконати рішення про стягнення заборгованості без порушення прав осіб, які володіють майном спільно з боржником.

Враховуючи наведене, приватний виконавець відповідно до положень статей 18, 48 Закону України «Про виконавче провадження», статті 443 ЦПК України просить визначити частку боржника у майні, яким він володіє на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1 , на яку може бути звернуто стягнення, у розмірі Ѕ частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.191-193 т.2).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2019 року задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами.

Визначено, що частка ОСОБА_2 в праві приватної спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , якою він спільно володіє з ОСОБА_1 , складає Ѕ (а.с.246-249 т.2).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, питання про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, вирішується судом за поданням державного або приватного виконавця. А тому, врахувавши те, що частку майна ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , що перебуває у спільній сумісній власності, не визначено, що у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області перебуває виконавче провадження з примусового виконання судового рішення, яке у добровільному порядку протягом тривалого часу боржником не виконуються, і встановивши, що ОСОБА_2 не працює, суд погодився про наявність підстав задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича.

Заінтересована особа ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції і постановити нове рішення, яким відмовити приватному виконавцю виконавчого округу Миколаївської області Куліченку Д.О. у задоволені подання.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що метою звернення до суду із поданням про визначення частки майна ОСОБА_2 у спільній власності є звернення стягнення на зазначене майно шляхом його реалізації з прилюдних торгів. При цьому приватним виконавцем проігноровані норми ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», а судом не звернуто увагу на те, що за вказаною нормою звернення стягнення на нерухоме майно божника може відбутись лише у тому разі, якщо у боржника відсутнє рухоме майно або кошти. Приватний виконавець не здійснював дій, направлених на виявлення та розшук рухомого майна боржника, за рахунок якого можливо здійснити погашення заборгованості за кредитом. В той же час матеріали справи містять відомості про те, що боржник на кошти, отримані в кредит, придбав автомобіль Опель Астра, який перебуває в заставі банку. Тобто приватний виконавець не виконав всіх дій, передбачених законом, перед зверненням до суду із поданням про визначення частки. Також посилається на те, що боржник в квартирі не проживає більше 17 років, квартира є єдиним житлом ОСОБА_1 , яка її утримує (т. 3 а.с. 3-6).

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов від приватного виконавця, останній посилається на те, що рішення суду є законним та обгрунтованим, оскільки ним вжиті всі заходи, передбачені законодавством, для неупередженого, ефективного, своєчасного виконання рішення.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду заінтересована особа ОСОБА_1 та її представник адвокат Гроднова А.М. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Приватний виконавець Куліченко Д.О., належно повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсутність.

Стягувач - ПАТ «ВіЕйБі Банк», належно повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає наведеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що у приватного виконавця на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження № 58044523 з примусового виконання виконавчого листа № 489/4430/15-ц, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 28.09.2016 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором та судового збору.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02.02.2016 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором № 7А-40 від 26.06.2008 року в розмірі 159548,06 грн. та 1595,48 грн. судового збору. В частині стягнення з поручителя з ОСОБА_4 заборгованості за вказаним кредитним договором у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Згідно рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09.08.2016 року та ухвали про виправлення описки у судовому рішенні від 16.08.2016 року, залишеним без змін постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 19.12.2018 року, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02.02.2016 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_4 скасовано та ухвалено стягнути з останнього на користь банку заборгованість в загальному розмірі 44943,21 грн. на виконання солідарного зобов`язання із ОСОБА_2 , що виникло за кредитним договором, укладеним 26.06.2008 між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБі Банк».

28.09.2016 року стягувачем було отримано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором, однак стягнення ані в добровільному, ані в примусовому порядку не проводилось у зв`язку з оспорюванням стягувачем дій державного виконавця (а.с. 128-188, 194 т.2).

10.01.2019 приватним виконавцем Куліченком Д.О. за заявою стягувача на виконання рішення суду відкрито виконавче провадження та копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження. Дані про те, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження отримана ОСОБА_2 , в справі відсутні.

Згідно відповіді Пенсійного фонду України від 18.01.2019 про осіб - боржників, які отримують пенсію, ОСОБА_2 пенсію не отримує.

Згідно відповіді того ж органу від 18.01.2019 року про осіб - боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, інформацію не знайдено.

Згідно відповіді Державної фіскальної служби України від 14.01.2019 про джерела отримання доходів боржників-фізичних осіб інформація відносно ОСОБА_2 відсутня.

Згідно відповіді Державної фіскальної служби України від 11.01.2019 про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями інформація відносно ОСОБА_2 також відсутня.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна боржнику на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , якою він володіє спільно з ОСОБА_1 .

Задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з нього боргу. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. Крім того, задоволення подання приватного виконавця не порушує права іншого співвласника квартири, оскільки за нею залишається право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно у розмірі 1/2 частки.

Однак з висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон).

Відповідно до статті першої Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пунктів один та два частини першої статті 10 Закону заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 7 Закону.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою, шостою статті 48 Закону N 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з частиною восьмою статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Частиною першою статті 50 Закону врегульовано, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Такий же порядок звернення стягнення на майно боржника передбачений розділом VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5.

Відповідно до пунктів першого та сьомого вказаної розділу Інструкції виявлення майна та звернення стягнення на майно боржника здійснюються у порядку, встановленому розділом VII Закону.

Розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, виконавець зобов`язаний винести постанову відповідно до абзацу другого частини першої статті 48 Закону.

Системний аналіз наведених норм свідчить про наступне: 1) процедура виконання рішення про стягнення коштів розпочинається з винесення постанови про звернення стягнення про майно боржника; 2) в першу чергу звертається стягнення на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах; 3) звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику; 4) в останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Як вбачається з подання його метою є звернення стягнення на майно боржника шляхом його реалізації з прилюдних торгів.

Серед документів, що додані приватним виконавцем до подання про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 , яким він володіє на праві приватної спільної сумісної власності з ОСОБА_1 , постанова про звернення стягнення на майно боржника відсутня.

Серед документів, доданих приватним виконавцем до відзиву на апеляційну скаргу, додана постанова про арешт майна боржника від 10.01.2019 року, але що перешкоджало її додати до документів, поданих суду першої інстанції, державний виконавець не пояснює.

Крім того, із документів, доданих до відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що боржник ОСОБА_2 має рахунок в АТ КБ «Приватбанк», на який за постановою виконавця накладено арешт.

Постановою виконавця від 17.05.2019 року накладено арешт на автомобіль марки OPEL, модель ASTRA, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить боржнику та перебуває в заставі банка-стягувача відповідно до договору застави від 26.06.2008 року, укладеного між стягувачем та боржником.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, отриману приватним виконавцем 10.01.2019 року, вбачається, що боржник є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,84 га, яка розташована в Єланецькому районі Миколаївської області та перебуває в оренді Фермерського господарства «Аваль». Арешт на кошти, що належать боржнику ОСОБА_2 від Фермерського господарства, які повинні бути передані (виплачені) боржнику на підставі договору оренди, накладений приватним виконавцем постановою про арешт майна боржника 19.04.2019 року.

Зазначені вище документи також не були додані суду першої інстанції, в той час як вони свідчать про те, що у боржника є інше майно - грошові кошти, рухоме майно, земельна ділянка, на яке відповідно до наведених вище норм Закону в першу чергу накладається стягнення. Розмір вкладу, вартість рухомого та нерухомого майна приватним виконавцем не з`ясована.

Відповідно до частини першої статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Зазначена норма розташована в розділі VI ЦПК України, якою врегульовані процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень, тобто це процесуальна норма.

Зазначену процесуальну норму слід застосовувати, враховуючи вимоги матеріального закону - статей 10, 48, 50 Закону, тобто, коли з`ясовано обсяг та вартість майна боржника, необхідного для виконання за виконавчим документом та іншими витратами, що виникають в ході здійснення виконавчого провадження. У разу недостатності з`ясованого розміру коштів можна звертати стягнення і на частку в майні боржника, яким він володіє разом з іншими особами, для чого звертатися до суду з подання про визначення такої частки.

В іншому випадку визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, та звернення стягнення на неї, що є метою звернення до суду з поданням, буде призводити до порушення вимог статті 47 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України, що в свою чергу призведе до порушення прав ОСОБА_1 , про що вона зазначає в апеляційній скарзі.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що звернення приватного виконавця до суду з поданням про визначення частки майна є передчасним, необгрунтованим, а ухвала суду про задоволення подання винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України її слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволення подання, задовольнивши апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про визначення частки майна боржника у майні, яким він спільно володіє з іншими особами, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 14 червня 2019 року.