ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6784/18 Номер провадження 22-ц/814/1833/19Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 березня 2019 року, ухвалене суддею Тімошенко Н.В.., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського районного відділу поліції Полтавського ВП Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Полтавського районного відділення поліції Полтавського ВП Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень.

Позовна заява мотивована тим, що у провадженні Полтавського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001197, за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України та ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 342 КК України (справа № 545/1842/15-к), у якому він приймає участь в статусі потерпілого. Однак, судовий розгляд не відбувається протягом тривалого проміжку часу у зв`язку з невиконанням працівниками Полтавського районного відділення поліції Полтавського ВП Головного управління Національної поліції в Полтавській області ухвал суду від 02.05.2018 року, 17.05.2018 року, 30.05.2018 року та 04.06.2018 року про примусовий привід в судове засідання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач посилається на те, що внаслідок бездіяльності працівників Полтавського районного відділення поліції ПВП ГУНП в Полтавській області, яка полягає у невиконанні ухвал суду, він вимушений був звертатися до різних установ та суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, витрачаючи свій час на складання заяв, переживаючи душевні хвилювання та психоемоційні навантаження.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Полтавського районного відділу поліції Полтавського ВП Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що невиконання працівниками Полтавського районного відділення поліції ПВП ГУНП в Полтавській області ухвал суду про примусовий привід обвинувачених у кримінальному провадженні не підпадає під перелік дій або бездіяльності, які дають підстави для відшкодування шкоди з підстав, визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, що з вини відповідача Полтавського районного відділення поліції ПВП ГУНП в Полтавській області йому спричинена моральна шкода, відсутній причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вина останнього в її заподіянні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Апеляційна скарга мотивована тим, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст. 1167 ЦК України), а тому закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди саме відповідачем та її розмір. Суд не дотримався норм матеріального права. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що має місце пряме порушення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відсутність будь-якого ефективного захисту в національному праві. Його моральні збитки полягають у стресах, моральних стражданнях та психо-емоційних навантаженнях від протиправної системної бездіяльності Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиконання рішень суду. Вважає, що вказаний факт встановлено безпосередньо судом, тому не потребує доказування.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що у провадженні Полтавського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001197, відносно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України та ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 342 КК України (справа № 545/1842/15-к), у якому позивач приймає участь в статусі потерпілого.

Ухвалами Полтавського районного суду Полтавської області від 02.05.2018 року, 17.05.2018 року, 30.05.2018 року та 04.06.2018 року, 12.06.2018 року застосовано примусовий привід до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв`язку з їх неявкою у судові засідання з розгляду вказаного кримінального провадження (а.с. 70-74).

Так, в ухвалі Полтавського районного суду Полтавської області від 12.06.2018 року зазначено, що дане кримінальне провадження призначалось до підготовчого розгляду на 02.04.2018 року, 18.04.2018 року, 02.05.2018 року, 30.05.2018 року, 04.06.2018 року та 12.04.2018 року, проте обвинувачені в судові засідання не з`явилися, привід відносно останніх вп`яте на 12.06.2018 року виконано не було (а.с. 74).

Судом першої інстанції встановлено, що як на підстави позову позивач посилається на бездіяльність Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, а саме на невиконання ухвал суду про примусовий привід обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання у кримінальному провадженні, де позивач ОСОБА_1 приймає участь в якості потерпілого, як стверджує позивач, йому завдана моральна шкода. Суду на підтвердження моральної шкоди позивачем надано епікриз з Полтавського обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру від 17.09.2017 року, у якому ОСОБА_1 встановлено діагноз: атопічний дерматит та рекомендовано уникати нервових напружень (а.с. 78).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт наявності ухвал суду про примусовий привід обвинувачених не свідчить про протиправність дій працівників поліції та завдання такими діями позивачу моральної шкоди, що відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки не знайшов підтвердження факт спричинення позивачу саме відповідачами моральної шкоди, не доведено їх вини, причинний зв`язок між їх діями та відповідними наслідками, тому прийшов до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами. При вирішенні спору підлягають застосуванню правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України, яка передбачає відшкодування шкоди на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173,1174 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-440цс16, шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що установивши, що невиконання працівниками Полтавського районного відділення ПВП ГУНП в Полтавській області про примусовий привід обвинувачених у кримінальному провадженні не підпадають у перелік дій або бездіяльності, які дають підстави для відшкодування шкоди з підстав, визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно ч.1, ч.2 п.2, ч.3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завдано їв наслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі.

Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб уважається правомірними, поки не встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку. Дії, рішення чи бездіяльність органів державної влади можуть бути оскаржені та визнані неправомірними в судовому порядку.

Згідно матеріалів справи та даних Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/), який є загальнодоступним, що у провадженні Полтавського районного суду Полтавської області перебувають матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України та ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 342 КК України (справа № 545/1842/15-к). Вказана справа неодноразово призначалась до підготовчого розгляду, проте обвинувачені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у засідання не з`являлися.

Ухвалами Полтавського районного суду Полтавської області від 02.05.2018 року, 17.05.2018 року, 30.05.2018 року та 04.06.2018 року, 12.06.2018 року до обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 застосовувався примусовий привід, які залишались не виконаними через відсутність останніх за місцем проживання та активний супротив ОСОБА_2 (втечі, переховування, симуляції тощо).

Крім того, згідно ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2018 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/75983482) працівниками правоохоронних органів здійснено привід обвинуваченої ОСОБА_2 та обрано їй запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 28 вересня 2018 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/76891487) у результаті розшукових дій обвинуваченого ОСОБА_3 22.08.2018 року було доставлено в приміщення суду, де вручено судову повістку у судове засідання, призначене на 28.09.2018 року. У подальшому ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 24.10.2018 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/77346546) щодо обвинуваченого ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

З врахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем ОСОБА_4 не надано суду доказів, що саме з вини відповідача Полтавського районного відділення поліції ПВП ГУНП в Полтавській області йому була спричинена моральна шкода, відсутній причинний зв`язок між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Постановлення судом ухвал про примусовий привід обвинувачених і їх виконання правоохоронними органами передбачене нормами чинного кримінального процесуального законодавства України і не свідчить про протиправність дій працівників Полтавського районного відділення поліції ПВП ГУНП в Полтавській області.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що має місце пряме порушення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відсутність будь-якого ефективного захисту в національному праві, не заслуговує на увагу, оскільки суд при ухваленні судового рішення не встановив факту бездіяльності Полтавського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиконання ухвал суду про примусовий привід обвинувачених по кримінальному провадженню. Станом на день звернення ОСОБА_1 до Октябрського районного суду м. Полтави ухвали Полтавського районного суду Полтавської області про примусовий привід обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 працівниками Полтавського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області було виконано.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов О.А. В. М. Триголов