Ухвала

18 червня 2019 року

м. Київ

справа № 373/1956/18

провадження № 61-11039ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2018 рокута постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання до досягнення ним двадцяти трьох років,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з відповідача на її користь на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який навчається, аліменти в розмірі 1/4 частини від його заробітку та всіх видів його доходів щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення сином двадцяти трьох років.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що шлюб між нею та відповідачем розірвано 07 квітня 2016 року.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 2000 року народження, якому 10 жовтня 2018 року виповнилось 18 років.

ОСОБА_3 навчається у Національному університеті біоресурсів і природокористування України.

Позивач працює в ДВНЗ «Переяслав-Хмельницький ДПУ ім. Г. Сковороди» на посаді «діловод» та отримує щомісячну заробітну платню в розмірі 3 200,00 грн. Їй матеріально важко самій утримувати сина-студента, оскільки необхідно сплачувати за житло, харчування, проїзд громадським транспортом та інше.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини від його заробітку та всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 жовтня 2018 року до закінчення навчання в Національному університеті біоресурсів і природокористування України, але не довше, ніж до досягнення сином двадцяти трьох років. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 704,80 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2018 рокузалишено без змін.

10 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2018 рокута постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин у яких виник спір.

Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Доводи заявника про те, що сплата аліментів на утримання повнолітнього сина негативно позначиться на його добробуті, на можливості утримувати малолітню дочку ОСОБА_5 і неповнолітню дочку ОСОБА_6 , Верховний Суд відхиляє з урахуванням того, що заявником не доведено виняткового значення справи для заявника.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2018 рокута постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання до досягнення ним двадцяти трьох років відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Грушицький