Справа № 612/440/19
Провадження №6/612/27/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року смт. Близнюки

Близнюківський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Мороза О.І., при секретарі судового засідання Коняєвій Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні подання головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання ним зобов`язань покладених на нього,-

В С Т А Н О В И В :

Головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та м.Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Павленко О.М. (надалі Державний виконавець) звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання покладених рішенням суду зобов`язань, посилаючись на те, що на виконанні у Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (надалі - Відділ ДВС) перебуває виконавче провадження №59010113 з виконання вимоги №Ф-1292-55 У від 06.11. 2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДФС у Харківській області боргу у розмірі 15819,54 грн. Вказують, що рішення не виконано, декларація не надана. Майна на праві власності ОСОБА_1 не має, доходів не отримує, на його рахунки постановою державного виконавця накладено арешт, на виклики державного виконавця він не з`являється.

Державний виконавець надала до суду письмову заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі, на задоволенні подання наполягає.

За таких обставин, розгляд подання проведено за відсутності Державного виконавця та відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України - без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши матеріали справи та доводи подання, суд вважає, що подання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в провадженні Відділу ДВС перебуває виконавче провадження №59010113 з виконання вимоги №Ф-1292-55 У від 06.11. 2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДФС у Харківській області боргу у розмірі 15819,54 грн.

03.05. 2019 Постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження №59010113.

07.05. 2019 Постановою державного виконавця було накладено арешт на кошти боржника, які перебувають на його рахунках в банках.

Разом із тим вбачається відсутність доказів на підтвердження того, що божником були отримані ці постанови.

Згідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Із відповідей на запити Державного виконавця вбачається, що ОСОБА_1 пенсію не отримує. Інформація щодо ОСОБА_1 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстрі прав власності на нерухоме майно, єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, державного реєстру іпотек відсутня.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосовано судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

За змістом пункту 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до положення статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» наведені підстави тимчасової відмови у виїзді за кордон.

Так, згідно пункту 5 частини 1 статті 6 цього Закону, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тому сам факт наявності невиконаного зобов`язання боржником не є відповідно до цього Закону достатньою підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без встановлення свідомих дій боржника по ухиленню від такого виконання. При цьому прострочення боржника можливе лише в ситуації, коли доведено належне звернення стягнення до виконання.

Таким чином, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за свідоме ухилення від їх виконання коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

За ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованою законом України № 475/97-ВР від 17.07.97р., який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобіганню злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, для позитивного вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника згідно до вказаних норм законів необхідними елементом є пропорційність втручання у конвенційне право особи на вільне пересування, наявність справедливого балансу між публічним інтересом у демократичному суспільстві щодо належного виконання обов`язкових державних рішень та гарантій на вільне пересування особи.

Відповідно до правових позицій п.7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання. Окрім того, факт ухилення має підтверджуватися сукупністю доказів, які державний виконавець зазначає у поданні.

Отже, при зверненні до суду з вказаним поданням, органи державної виконавчої служби повинні зазначати обставини та надати відповідні докази про те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань та його дії свідчать про намір виїхати за кордон.

Відповідно до статті 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Таким чином питання, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Як вбачається з вище наведеного, законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Саме на державного виконавця покладається тягар доказування ухилення боржника від виконання рішення суду.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження умисного ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 6 Закону

України «Про порядок виїзду з України і в`їзду громадян України» та ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, надані Державним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених ним дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого документу, однак не містять доказів про вчинення боржником саме умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього державним виконавцем.

Крім того, будь-яких доказів того, що на теперішній час боржнику відомо про наявність відкритого виконавчого провадження відносно нього, суду надано не було. Не було надано доказів і про отримання і ігнорування боржником викликів Державного виконавця тощо.

Отже, заявником не надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу, тобто його винних дій, його наміру ухилитися від виконання покладених на нього зобов`язань та переховування від виконавчих органів, а сама по собі наявність заборгованості не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.

Позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов`язання, викладена у рішенні ЄСПЛ у справі "Хлюстов проти Росії".

Також Державним виконавцем не зазначено і не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що обмеження боржника у виїзді за кордон позитивно вплине на виконання боржником зобов`язань по сплаті боргу.

Враховується і те, що за змістом частини 8 ст. 441 ЦПК України, відмова у задоволенні подання державного виконавця не перешкоджає повторному зверненню у відповідності до вимог ст.4 ЦПК України з належним обґрунтованням вимог та надання доказів про наявність передбачених законом підстав для застосування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Поняття доказів закріплено у ст. 76 ЦПК України відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, тобто, є недопустимими.

В обґрунтування клопотання щодо ухилення від сплати боргу державний виконавець зазначив, що боржник не з`явився на виклик, не надав декларацію про доходи та майно боржника.

Проте в матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання боржником викликів державного виконавця.

Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які відповідно до ст.441 ЦПК України, підтверджують факт свідомого ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Згідно Інструкції з організації примусового виконання рішень про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець повідомляє боржника. Таких доказів також не надано.

З матеріалів подання вбачається, що боржник має закордонний паспорт. При цьому державним виконавцем не зазначено і не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що обмеження боржника у виїзді за кордон позитивно вплине на виконання ним зобов`язань по сплаті боргу.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

За таких обставин у задоволенні подання Державного виконавця слід відмовити повністю.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 441 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.6,18 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України»,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та м.Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області О.М. Павленко про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання ним зобов`язань покладених на нього, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Близнюківський районний суд Харкiвської областi шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали, а якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.І. Мороз