КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6622/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4556/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

при секретарі Щербенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Савлук Т.В.,-

встановила:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» проти апеляційної скарги заперечив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на посаді, оскільки в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення з роботи за угодою сторін. Посилання позивача, як на окрему підставу для поновлення його на посаді, звільнення у період тимчасової непрацездатності, суд визнав безпідставним оскільки законодавчо закріплена заборона звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосується випадків припинення трудових договорів з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, що закріплені ст.ст. 40, 41 КЗпП України, а позивач звільнився з роботи за угодою сторін.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вони є похідними від вимог про поновлення позивача на посаді.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 696-к від 17 серпня 2016 року ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки заступника директора з інвестиційного планування та закупівель з 18 серпня 2016 року зі строком випробування 3 місяці з посадовим окладом згідно з штатним розписом.

Наказом № 85-к від 23 березня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 24 березня 2017 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, на підставі заяви ОСОБА_1 , п. 1 ст. 36 КЗпП України, Статуту ДП «НЕК «Укренерго».

З наказом № 85-к від 23 березня 2017 року ОСОБА_1 ознайомлений особисто 23 березня 2017 року, про що свідчить його підпис.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що дійсного наміру звільнятися не мав, за півтора місяці до прийняття наказу від 23 березня 2017 року, під психологічним тиском, без зазначення дати, написав заяву про звільнення з посади за взаємною згодою сторін. Крім того ОСОБА_1 зазначив, що 23 березня 2017 року він перебував на лікарняному.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Передбачена п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємств, установ, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

ОСОБА_1 написано заяву на ім`я т.в.о. директора НЕК «Укренерго» ОСОБА_2 про звільнення з займаної посади за згодою сторін.

Подана заява містить погодження від 23 березня 2017 року:звільнити позивача з 24 березня 2017 року.

Відповідно до висновку експертів № 15616/17-32/5589/18-32 від 01 червня 2018 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що «підпис від імені ОСОБА_1 під основним рукописним текстом заяви від його імені на ім`я т.в.о. директора НЕК «Укренерго» ОСОБА_2 про звільнення за згодою сторін, без дати, з резолюцією «Погоджую звільнення 24.03.2017 р.», виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Основний рукописний текст заяви від імені ОСОБА_1 на ім`я т.в.о. директора НЕК «Укренерго» ОСОБА_2 про звільнення за згодою сторін, без дати (крім резолюційного запису «Погоджую звільнення 24.03.2017 р.») виконаний ОСОБА_1 .

Підпис від імені ОСОБА_1 під основним рукописним текстом заяви від його імені на ім`я т.в.о. директора НЕК «Укренерго» ОСОБА_2 про звільнення за згодою сторін, без дати, виконаний ОСОБА_1 .

Діагностичні ознаки почерку, які б свідчили про виконання основного рукописного тексту та підпису від імені ОСОБА_1 у заяві від імені ОСОБА_1 на ім`я т.в.о. директора НЕК «Укренерго» ОСОБА_2 про звільнення за згодою сторін, без дати, під впливом на процес письма збиваючих факторів природного (зокрема, виконання почеркових об`єктів у незвичайному психофізіологічному стані особи, обумовленому психологічним тиском) або штучного характеру, пов`язаних з порушенням письмово-рухових функцій виконавця, у даних почеркових об`єктах відсутні».

Відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заява про звільнення написана ним під психологічним тиском.

Відповідно до п. 11 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Звільнення працівника з підстав, установлених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) не належать до тих, які законодавець спеціально визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу, а тому гарантії передбачені п. 11 ст. 40 та ч. 1 ст. 43 КЗпП України щодо заборони звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановивши, що позивачем не надано доказів щодо застосування до нього тиску, та урахувавши, що позивачем написано заяву про звільнення власноручно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Через відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, слід залишити без задоволення похідні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи ці позовні вимоги, колегія суддів виходить із вимог заяви про зменшення позовних вимог ( а.с. 112-121 Т.2 ).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мав дійсного наміру звільнятись із займаної посади, заява про звільнення була написана під психологічним тиском без зазначення дати, а тому Наказ від 23 березня 2017 року є незаконним та підлягає скасуванню, колегія суддів не приймає, оскільки вказані обставини спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що 23 березня 2017 року ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, а відтак звільнення суперечить чинному законодавству, колегія суддів не приймає, оскільки звільнення працівника за угодою сторін у період тимчасової непрацездатності або відпустки чинним законодавством не заборонено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 26 грудня 2018 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2019 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко