Справа № 308/8197/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Кондора Р.Ю., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судових засідань Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 червня 2018 року, постановлене суддею Данко В.Й.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 26.06.2014 між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено усний договір позики, відповідно до якого він передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 5 100 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути указані кошти у строк до 30.08.2014 включно.

На підтвердження укладення зазначеного договору та його умов, приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. 26.06.2014 було посвідчено заяву ОСОБА_3 , зареєстровану у реєстрі за №1664, в якій зазначено кінцевий термін повернення грошових коштів до 30.08.2014, а також, що кошти будуть повернуті за курсом Національного банку України (далі НБУ) на день їх повернення.

Проте, відповідач у строки, обумовлені договором та нотаріально посвідченою заявою, позику у повному обсязі не повернув. На момент звернення до суду із даним позовом у нього виникла заборгованість, розмір якої складає 600 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову до суду становить 15 434 грн, тому просив суд стягнути з відповідача на його користь 15 434,00 грн заборгованості за договором позики від 26.06.2014 та 640 грн судового збору.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 26.06.2014 у розмірі 15 434 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати зазначене рішення, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказував на те, що судом першої інстанції у порушення норм процесуального права ухвалено заочне рішення.

Зазначав, що ніколи не зичив у позивача кошти в іноземній валюті, зокрема в доларах США, тому стягнення коштів з огляду на цей еквівалент є незаконним. Також судом першої інстанції проігноровано його доводи про сплив строку позовної давності, тому просив застосувати строк позовної давності апеляційною інстанцією.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, просив таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, подав суду заяву, яка до Закарпатського апеляційного суду надійшла електронною поштою 15.07.2019, в якій просив розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом установлено, що 26.06.2014 між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 5 100 доларів США, які зобов`язався повернути в еквівалентному розмірі за курсом НБУ станом на день повернення коштів, у строк до 30.08.2014 включно.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_1 надав суду нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. заяву, власноручно підписану боржником ОСОБА_2 (а.с.22).

Однак позику, у встановлений договором строк, відповідач у повному обсязі не повернув. На момент звернення до суду із цим позовом у нього виникла заборгованість, розмір якої складає 600 доларів США, що по курсу НБУ на день подання позову до суду, становить 15 434 грн.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12 зроблено висновок про те, що наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивачем на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем ОСОБА_2 горошових коштів за цим договором, надано суду оригінал письмової нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. заяви від 26.06.2014. Наявність оригіналу цієї заяви у кредитора свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання. Також у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобов`язання за договорами позики та повернув грошові кошти позивачу у повному обсязі.

Доводи апелянта про те, що він ніколи не зичив у позивача кошти в іноземній валюті, зокрема в доларах США, тому стягнення коштів з огляду на цей еквівалент є незаконним, не заслуговують на увагу та спростовуються власноручно підписаною ОСОБА_2 заявою, в якій він зобов`язався у строк до 30.08.2014 включно повернути позивачу грошові кошти в розмірі, еквівалентному 5 100 доларів США за курсом НБУ станом на день повернення коштів.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо спливу строку позовної давності, оскільки згідно з заявою від 26.06.2014 року ОСОБА_2 зобов`язався до 30.08.2014 включно повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі, еквівалентному сумі 5 100 доларів США за курсом НБУ станом на день повернення коштів, а позивач ОСОБА_1 до суду із зазначеним позовом звернувся 21.08.2017 (згідно штампу вхідної кореспонденції суду першої інстанції), тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Стосовно тверджень апелянта про те, що суд не вправі був ухвалювати заочне рішення, то такі також не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого убачається, що ОСОБА_2 належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, а також заява позивача, в якій він не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Встановивши, що відповідач свої зобов`язання за договором позики виконав не в повному обсязі, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 600 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 21.08.2017 (час звернення позивача з позовною заявою до суду) становить 15 434,00 грн, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про стягнення цієї заборгованості з відповідача на користь ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга відповідача без задоволення, оскільки рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 липня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді