Дата документу 24.06.2019 Справа № 324/1726/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 324/1726/16 Головуючий у 1 інстанції: Іванченко М.В.
№ 22-ц/807/1792/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Пологівська державна нотаріальна контора Запорізької області, приватний нотаріус Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун Валентина Іванівна, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Пологівська державна нотаріальна контора Запорізької області, приватний нотаріус Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І., ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 7,29га, що розташована на території Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого Пологівською районною державною адміністрацією Запорізької області №967, акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №4596. Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу. Третя особа ОСОБА_3 також є донькою померлого ОСОБА_4 та спадкоємцем першої черги за законом. У встановлений законом строк позивач звернулася до державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, на що отримала від нотаріальної контори повідомлення №375/02-14 від 28.04.2016 про те, що ОСОБА_4 було складено заповіт не на користь позивача, а на користь відповідача. З початку 2015 року батько позивача систематично зловживав спиртними напоями до моменту смерті, що буде підтверджено показаннями свідків. За життя батько після 2010 року постійно казав, що він заповідає пай донькам у рівних частках, та про те, що він буде писати на когось заповіт намірів не висловлював, навіть рідним, які його доглядали та проживали по сусідству. Позивач зазначає, що при опитуванні свідків, у день складання заповіту 19.11.2015 з ранку вживав алкогольні напої та на поставлені питання не завжди відповідав правильно, іноді забував де він знаходиться та не пам`ятав деякі речі, які траплялися з ним. ОСОБА_4 знаходився під спостереженням сімейного лікаря КУ «Пологівський ЦПМСД» з діагнозом ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз СН П А ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст., риск 3. При зловживанні спиртними напоями та даних захворюваннях ОСОБА_4 за станом свого здоров`я не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Позивач зазначає, що оглянувши оспорюваний заповіт, нею встановлено, що почерк та підпис в оспорюваному заповіті не належить її батьку ОСОБА_4 .

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 від 19.11.2015, посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун Валентиною Іванівною, зареєстрований в реєстрі за №3060.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним, виходив з того, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, оскільки відсутні докази, що спадкодавець на момент підписання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не мав можливості керувати ними в повному обсязі, до того ж на момент посвідчення спірного заповіту нотаріусом було дотримано всіх вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Померлий ОСОБА_4 був батьком позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 , що не заперечується особами, які беруть участь у справі. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 7,29га, що розташована: Запорізька область Пологівський район Пологівська міська рада.

19.11.2015 року спадкодавцем ОСОБА_4 був складений заповіт, згідно якого ним на випадок своєї смерті було зроблено таке розпорядження: «земельну ділянку площею 7,29га, що розташована: Запорізька область Пологівський район Пологівська міська рада, яка належить мені на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого Пологівською районною державною адміністрацією Запорізької області від 30.01.2003, на підставі розпорядження Пологівської райдержадміністрації від 28.11.2002 №957, акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4596, заповідаю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_2 ».

Заповіт складений і підписаний в присутності двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і посвідчений Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №3060. Заповіт підписаний заповідачем ОСОБА_4 та вчинений запис: «Прочитан о мною в голос. Звіт заповіту розумію. підпись власноручно ОСОБА_4 ».

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 звернулася до Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , за якою державним нотаріусом Дмитрієвою Н.П. 05.02.2016 було заведено спадкову справу №16/2016.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільним кодексом встановлена презумпція правомірності правочину. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позов був заявлений з підстав нездатності заповідача розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В матеріалах справи відсутній висновок судово-психіатричної експертизи прот нездатність заповідача розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складення заповіту.

Відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Позивач клопотань про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи не заявляв.

Враховуючи, що відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а висновок судово-психіатричної експертизи повинен оцінюватися судом в сукупності з іншими доказами, суд оцінює наявні в матеріалах справи докази.

Суд першої інстанції оцінив надану сторонами інформацію щодо стану здоров`я заповідача.

Згідно інформації витребуваній з лікарень, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-наркологане перебував.

Згідно копії інформації КУ Пологівська ЦРЛ від 26.09.2016 №2547, доданої до позову, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходився під спостереженням сімейного лікаря КУ «Пологівський ЦПМСД», діагноз: Ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз СН П А ст. Гіпертонічна хвороба П ст., риск 3.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Встановлено, що заповіт складений і підписаний в присутності двох свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і посвідчений Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №3060. Заповіт підписаний заповідачем ОСОБА_4 та вчинений запис: «Прочитан о мною в голос. Звіт заповіту розумію. підпис власноручно ОСОБА_4 ».

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що волевиявлення спадкодавця під час складання заповіту не було вільним і не відповідало його волі.

Матеріали справи не свідчать про наявність порушень при посвідченні нотаріусом спірного заповіту ОСОБА_4

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при посвідченні заповіту були запрошені свідки, хоча в цьому не було потреби, є безпідставним, тому що посвідчення заповіту при свідках не суперечить закону і не свідчить про те,що заповідач має певні вади, які вимагають присутності свідків при укладенні заповіту.

Доводи апеляційної скарги є суперечливими, позаяк одночасно з посиланням не недоцільність посвідчення заповіту при свідках, апелянт разом з тим зазначає, що одинзі свідків не підписав заповіт.

Посилання у доводах апеляційної скарги на висновок експерта, за яким ОСОБА_4 підписував заповіт під впливом відносно постійних збиваючих факторів, не може бути покладено в основу висновку про недійсність заповіту, тому що у висновку є посилання на природність таких факторів: вік, хвороба тощо.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставними.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин судова колегія прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 24 червня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков