ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/5793/15-ц Головуючий суддя І інстанції Руднєва О. О.
Провадження № 22-ц/818/2239/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2015 року, ухвалене у складі головуючого судді Руднєвої О.О., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» доОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» 08 квітня 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені.

Позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №87/01/2004, реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку №0, терміном дії до 08 вересня 2019 року.

Відповідно до умов Кредитного договору позивач надав ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 8 000,00 (вісім тисяч) доларів США 00 центів, а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 08.09.2019 року згідно з Графіком погашення кредиту (Додаток №1 до Кредитного договору), якщо тільки не буде застосовано інший строк повернення кредиту відповідно до умов Договору, та - сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,00% річних. Також сторони домовились, що за умовами Кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь - якої з обставин, передбачених Договором (п.п. 1.1-1.3.2. Кредитного договору).

Відповідно Додатку № 1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

Погашення нарахованих процентів, згідно з п. 1.3.4. Кредитного договору, відбувається з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти.

04 грудня 2006 року між сторонами за Кредитним договором було укладено Додаткову угоду №0, якою сторони внесли зміни до п.7.1 Договору, а саме: за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, ОСОБА_2 сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Також сторонами було викладено Графік погашення кредиту (Додаток №1 до Кредитного договору) в новій редакції.

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Всупереч умов кредитного договору ОСОБА_2 з червня 2014 року не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту у встановлені Договором строки та розмірі, також має заборгованість зі сплати зарахованих процентів, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Згідно до п.7.1 Кредитного договору та п.1.4 Додаткової угоди №0, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, ОСОБА_2 сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Таким чином, станом на 18.03.2015 заборгованість ОСОБА_2 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить - 3452,14 (три тисячі чотириста п`ятдесят два) долара США 14 центів, що за курсом НБУ станом на 18.03.2015 становить - 76799,30 (сімдесят шість тисяч сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 30 копійок, з яких: 3155,22 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18.03.2015 становить 70193,76 грн. кредитна заборгованість; 296,92 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18.03.2015 становить 6605,54 грн. - заборгованість по процентам.

Сума заборгованості ОСОБА_2 по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит станом на 18.03.2015 становить - 1991,11 (одну тисячу дев`ятсот дев`яносто одну) гривню 11 копійок, з яких: 1255,18 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 735,93 грн. пеня за прострочення сплати процентів.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, позивачем 24.12.2014 на адресу обох відповідачів були направлені вимоги про усунення порушень умов кредитного договору, проте на день звернення до суду з позовом свої солідарні зобов`язання за договорами кредиту та поруки вони не виконали.

Посилаючись на норми ст.ст. 525, 526, 530, 554, 1050 Цивільного кодексу України, позивач просив задовольнити його вимоги.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2015 року позов задоволено у повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 22 грудня 2018 року звернулася із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2019 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі, яка згодом була доповнена, ОСОБА_1 просить заочне рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до неї.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, які свідчать про те, що позивач змінив без відома та згоди поручителя метод нарахування процентів п.1.2 Додаткової угоди, змінив черговість погашення заборгованості Позичальником пункти від 1 по 7, змінив нарахування штрафних санкцій, також надав право Банку на застосування пені, починаючи з 32 дня, у випадку порушення Позичальником термінів погашення зобов`язань.

Зазначила, що внаслідок цього та в результаті підписання Позивачем та Відповідачем ОСОБА_2 без згоди поручителя відповідача ОСОБА_1 . Додаткової угоди № 0 до Договору кредитування №87/01/2004 збільшився обсяг відповідальності поручителя, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинило поруку.

Вказала, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що на день звернення банка до суду, 09.04.2015, порука також припинилася з інших підстав: сплив передбачений у ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк, який необхідно відраховувати з 22 квітня 2014 року, коли основний боржник ОСОБА_2 здійснила останній платіж на погашення заборгованості, оскільки відповідно до умов кредитного договору щомісячні платежі передбачені з 01 по 10 число кожного місяця, тому згідно з п.1.3.4 договору саме з 11 травня 2014 року несплачена заборгованість вважається простроченою.

Послалася на правові висновки, що були висловлені у постановах Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-18цс11, 18 червня 2012 року у справі № 6-73цс12, а також від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11, у справі № 6-3087цс16.

Насправді позивач звернувся з вимогою до поручителя про сплату простроченої заборгованості 23.12.2014, яку згідно із зворотнім повідомленням отримала відповідач ОСОБА_1 27.12.2014 (а. с. 38, 46). У вимозі банку зазначено, що у випадку не усунення порушень на 32-й день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження вимоги 41 календарного дня з дати відправлення вимоги

Апелянт з посиланням на ст. 533 ЦК України та правові висновки Верховного Суду України щодо вказаної норми матеріального права у справі № 6-284цс17 також не згодний з тим, що розмір заборгованості був перерахований судом у національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 18.03.2015, як було зазначено у позовних вимогах, а не на день ухвалення оскарженого рішення суду, 21 липня 2015 року.

У письмовому відзиві банк просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Вказав, що укладання додаткової угоди не призвело до збільшення відповідальності поручителя, а відповідно і до припинення поруки ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, і тому суд першої інстанції правильно не застосував дану норму до спірних правовідносин.

Банком було направлено вимоги 24.12.2014, боржники не виконали зобов`язання, і банк вчасно звернувся 08.04.2015 року до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує, що порука припинилася на підставі ч.ч. 1, 4 ст.559 ЦК України. Просить врахувати правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17.09.2014 № 6-53цс14.

Вважає, що шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя стосовно сплати грошової суми за останній місяць дії кредитного договору почав спливати з 11.05.2014 та закінчив спливати 11.11.2014, тоді як позов по справі було подано до суду 09.04.2015 року, тобто з пропуском передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку.

Представник Позивача у Відзиві на позов від 09.04.2019 року підтвердив факт збільшення розміру процентної ставки.

Звертає увагу, що Позивач у Відзиві підтвердив факт збільшення розміру процентної ставки. Збільшення розміру процентної ставки за Кредитним договором суперечить нормам Договору поруки, так як відповідно до п. 2.1 Договору поруки « Кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Кредитного договору з Позичальником, у наслідок яких збільшується обсяг відповідальності ОСОБА_4 .»

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Так, за змістом ч. 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового роту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в йому обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Нормами ч. 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані прострочення збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів було встановлено, що 08 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 87/01/2004, реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку №0.

Відповідно до умов Кредитного договору, позивач надав ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 8 000,00 (вісім тисяч) доларів США 00 центів, а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 08.09.2019 року згідно з Графіком погашення кредиту (Додаток №1 до Кредитного договору), якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору, та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,00% річних. Також, сторони домовились, що за умовами Кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь - якої з обставин, передбачених Договором (п.п.1.1,- 1.3.2. Кредитного договору).

Згідно з Додатком №1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

Погашення нарахованих процентів, згідно з п. 1.3.4. Кредитного договору, відбувається з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти.

Між сторонами за Кредитним договором 04 грудня 2006 року було укладено Додаткову угоду №0, якою сторони погодили внести зміни до п.7.1 Договору, а саме за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, ОСОБА_2 сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Також сторонами було викладено Графік погашення кредиту (Додаток №1 до Кредитного договору) в новій редакції.

Згідно з п. 7.1 Кредитного договору та п. 1.4 Додаткової угоди №0, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, ОСОБА_2 сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Таким чином, станом на 18.03.2015 заборгованість ОСОБА_2 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить - 3452,14 (три тисячі чотириста п`ятдесят два) долара США 14 центів, що за курсом НБУ станом на 18.03.2015 становить - 76799,30 (сімдесят шість тисяч сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 30 копійок, з яких: 3155,22 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18.03.2015 становить70193,76 грн. кредитна заборгованість; 296,92 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18.03.2015 становить 6605,54 грн. - заборгованість по процентам.

Сума заборгованості ОСОБА_2 по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит станом на 18.03.2015 становить - 1991,11 (одну тисячу дев`ятсот дев`яносто одну) гривню 11 копійок, з яких: 1255,18 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 735,93 грн. пеня за прострочення сплати процентів.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, між позивачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки б/н від 08.09.2004.

Відповідно до умов Договору поруки, ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є солідарною (п.1.4. Договору поруки).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем ОСОБА_5 було порушено зобов`язання, встановлені умовами кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і відсотків за користування кредитними коштами, умови кредитного договору щодо погашення кредиту та відсотків відповідачем не виконувалися.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов Кредитного договору, позивачем 24.12.2014 на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були направлені вимоги про усунення порушень умов кредитного договору, проте станом на день розгляду справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним - не виконані.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, яка була чинною на день розгляду справи судом першої інстанції, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні норми містяться у статях 76, 81 чинного ЦПК України

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач ОСОБА_1 . всупереч процесуального обов`язку не надала до суду першої та апеляційної інстанції належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову та доводів скарги. Посилання в доводах скарги про те, що Позивач у Відзиві підтвердив факт збільшення розміру процентної ставки - належним чином не доведено. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, який відповідає матеріалам справи, що умови Додаткової угоди не збільшили обсяг відповідальності поручителя відповідача ОСОБА_1 за невиконання основним боржником зобов`язань по договору кредиту, і тому в розумінні положень ч. 1 ст. 559 ЦК України не є підставами для припинення поруки. Умови Додаткової угоди не призвели до збільшення процентної ставки або строку виконання договору, до збільшення пені тощо, оскільки графік погашення кредиту не змінився, а нові умови щодо нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, яка нараховується за кожен день прострочення, починаючи з 32 календарно дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну погашення виконання свого грошового зобов`язання не можна вважати погіршенням умов нарахування пені, які до цього були передбачені кредитним договором у п. 7.1, в якому було передбачено, що за порушення термінів повернення кредиту та/або процентів за кредит та/або комісії Позичальник сплачує Банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню з розрахунку 0,2 відсотка від суми зазначеної заборгованості (суми кредиту та/або процентів по кредиту та/або комісій), розрахованої за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості (а. с. 8, 16-19). При наявності процесуальної можливості ОСОБА_1 при розгляді заяви про перегляд заочного рішення та під час апеляційного перегляду справи не надала до суду першої інстанції та суд апеляційної інстанції належних і допустимих доказів на підтвердження доводів, що доповнення до кредитного договору збільшило її обсяг відповідальності поручителя. Відповідно, передбачені у ч. 1 ст. 559 ЦК України підстави для припинення поруки є недоведеними.

Безпідставними також є доводи скарги про те, що на день звернення банку до суду, 09.04.2015, порука припинилася, оскільки сплив передбачений у ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк, який необхідно відраховувати з 22 квітня 2014 року, коли основний боржник ОСОБА_2 здійснила останній платіж на погашення заборгованості, оскільки відповідно до умов кредитного договору щомісячні платежі передбачені з 01 по 10 число кожного місяця, тому згідно з п. 1.3.4 договору саме з 11 травня 2014 року несплачена заборгованість вважається простроченою.

Матеріали справи свідчать про те, що вимогу про погашення поточної заборгованості, а у випадку банк направив як боржнику так і поручителю 24 грудня 2014 року. В цій вимозі зазначено, що боржники повинні погасити заборгованість у строк не пізніше 32 календарних днів з дати отримання цього повідомлення, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту АТ «УкрСиббанк». У разі невиконання таких дій банк вимагав повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій (а. с. 38).

ОСОБА_1 отримано цю вимогу 27 грудня 2014 року про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с.46). 32 день, який позивач встановив для дострокового погашення кредиту, припадає на 28 січня 2015 року. Відповідно до умов п. 1.3.4 кредитного договору № 87/01/2004 від 08 вересня 2004 року термін сплати процентів з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти. При цьому остаточне погашення процентів повинно бути зроблене не пізніше дати остаточного повного повернення кредиту (а. с. 6).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тому відповідно до наведених норм ст.ст. 6, 1048 ЦК України, з урахуванням на домовленість сторін про можливість остаточного погашення процентів не пізніше дати остаточного повного повернення кредиту, яку позивач відповідно до умов договору кредиту та згідно письмової вимоги достроково змінив на 28 січня 2015 року звернення банка з позовом до суду поштовим зв`язком згідно поштового штемпелю 03 квітня 2015 року (а. с. 58) перебуває в межах передбаченого у ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку. Тобто порука не припинилася, а наведені з цього приводу доводи скарги є недоведеними.

Посилання у скарзі на правові позиції касаційного суду у даному випадку є недоречними, оскільки у даній справі інші умови договору кредиту стосовно нарахування та сплати процентів, ніж у наведених у скарзі прецедентах.

Крім того, є безпідставними посилання в доводах скарги на застосування наслідків спливу позовної даності, оскільки відповідної заяви до суду першої інстанції позивач не подавав.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

ОСОБА_1 лише до суду апеляційної інстанції було заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільних справах» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

ОСОБА_1 не було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності за вимогами про стягнення основної заборгованості до суду першої інстанції, у тому числі при зверненні із заявою про перегляд заочного рішення, у доводах заяви вона зазначила лише щодо спливу строку поруки (а. с. 98-101).

Тому колегія суддів, виходячи зі змісту ст. 367 ЦПК України щодо меж апеляційного розгулу справи, не вбачає законних підстав для розгляду заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки вона не довела процесуальну неможливість подати таку заяву, яка за змістом ст. 256 ЦК України має матеріально-правове значення, до суду першої інстанції при розгляді її заяви про перегляд заочного рішення по справі. Посилання в доводах скарги на відповідну практику касаційного суду з цього питання є помилковою, оскільки вона стосується іншої процесуальної ситуації, коли у відповідача не було такої можливості подати заяву до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив, що банк надав ОСОБА_2 грошові кошти в користування, однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, а розмір заявленої у позові заборгованості є доведений і доводами скарги не оспорюється.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Як роз`яснено судам у абзаці 3 пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

При вирішенні питання про припинення поруки також підлягає врахуванню правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17.09.2014 у справі №6-53цс14та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Верховний Суд України зазначив, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 14-145цс18 (№408/8040/12).

Таким чином, у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Колегія суддів відхиляє ці доводи скарги та посилання на правові висновки Верховного Суду України щодо вказаної норми матеріального права у справі № 6-284цс17 з огляду на наступне.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Такий порядок було визначено чинним на день виникнення спірних правовідносин та ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого поширюється на стягнення суми основного боргу (заборгованість по поверненню суми кредиту та процентів за користування) і не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за договорами, укладеними між резидентами на території України.

Велика Палата Верховного Суду у своїх правових висновків стосовно застосування ст. 533 ЦК України в аналогічних правовідносинах стосовно стягнення заборгованості за договором кредиту в іноземній валюті зауважувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (див. пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 761/12665/14-ц).

У цій справі банк, який має для цього відповідну ліцензію, у позові заявив вимоги про стягнення основної заборгованості станом на 18.03.2015 у валюті кредиту в сумі 3452,14 дол. США, що за офіційним курсом на вказану дату становить 76799,30 грн. а також пені в сумі 1991,11 грн. (а. с. 11, 51).

Оскарженим рішенням суду першої інстанції заявлений позов було задоволено повністю: стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача заявлені суми: 3452,14 дол. США, що за офіційним курсом на вказану дату становить 76799,30 грн. а також пеню в сумі 1991,11 грн. у валюті США.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до правових висновків, що були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 761/12665/14-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають до застосуванню у даній справі, особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», який був чинний на день виникнення спору та розгляду справи судом першої інстанції (далі - Закон № 606-XIV). Аналогічна норма нині міститься у ст. 49 чинного Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2016, № 30, ст.542).

Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Тобто, відповідно до наведеної правової позиції визначений у ч. 2 ст. 533 ЦК України грошовий еквівалент іноземної валюти підлягає перерахунку за офіційним курсом НБУ на день фактичної сплати боржником. Зазначений у оскарженому рішенні суду еквівалент на день звернення до суду з позовом має лише довідковий характер, оскільки сума стягнення основного боргу була зазначена судом в іноземній валюті - доларах США.

Тому наведені з цього приводу доводи скарги щодо помилки у перерахунку присудженої до стягнення суми боргу в іноземній валюті у національну валюту є безпідставними.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції в оскаржуваній частині правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого правильно визнав, що порука не припинилася та ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги в оскаржуваній частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 червня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді

П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.