П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/1527/18

Провадження № 22-ц/4815/797/19

Головуючий Костопільському районному суді: Цвіркун О.С.

Дата, час і місце ухвалення рішення суду:

18 березня 2019 року о 14 год. 25 хв.

в м. Костопіль Рівненської області

Повний текст рішення складено: 21 березня 2019 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко., Ковальчук Н.М.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи";

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 18 березня 2019 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року в суд звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (далі ТОВ "Кредитні ініціативи") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений 08 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк") та ОСОБА_1 . кредитний договір №227/08. За умовами цього договору банк надав відповідачу кредит в розмірі 70 000 гривень, встановивши процентну ставку за користування в розмірі 19 % річних. Згодом, 17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", який змінив найменування з ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", та ТзОВ "Кредитні ініціативи" було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким банк відступив позивачу свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, зокрема й за договором №227/08. Зазначалося, що відповідач неналежно виконує взяті на себе за цим договором зобов`язання, і як наслідок, станом на 01 квітня 2018 року утворилася прострочена заборгованість.

За наведених мотивів просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь сукупну заборгованість в розмірі 95 695,65 гривень та 1 762 гривень сплаченого судового збору.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 03 липня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та призначено судове засідання.

У поданому відзиві на позов ОСОБА_1 , вважаючи вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи" безпідставними, просила відмовити в їхньому задоволенні. Зазначала, що позивач у 2014 році звертався до суду з позовною заявою про стягнення з неї боргу розміром 58 937,15 гривень. За результатами розгляду цивільної справи № 564/1240/14 рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року з неї стягнуто вказані кошти. Дане рішення позивач не оскаржував, на його виконання видавався виконавчий лист, виконавче провадження по якому було закінчено 03 квітня 2018 року, в зв`язку з виконанням рішення суду у повному обсязі. Покликаючись на ці обставини, вважала, що позивач реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання кредитного зобов`язання, а тому ТОВ "Кредитні ініціативи" не мало права нараховувати проценти за кредитним договором.

У надісланій 05 жовтня 2018 року поштовим конвертом до місцевого суду відповіді на відзив представник позивача вказував, що наведені заперечення на позов є необґрунтованими та просив їх відхилити. Вказував, що позивач не заперечує факту направлення вимоги в порядку ст. 1050 ЦК України та наявності рішення суду за результатами її розгляду в цивільній справі №564/1240/14. Проте у виниклих спірних відносинах ТОВ "Кредитні ініціативи" просить стягнути заборгованість за неналежне виконання зобов`язань відповідно до ч.2 ст. 625 та ст. 1048 ЦК України, згідно з якими боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляцій за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, яка нараховується від дня, коли кошти мали бути повернуті і до дня їх фактичного повернення.

Тоді ж подано заяву про уточнення позовних вимог, де їх викладено в такій редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 48 579,79 гривень, з яких: заборгованість по 3% річних на прострочену заборгованість на суму тіла кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України в сумі 4 000,67 гривень; по інфляційних втратах на суму тіла кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України в сумі 31 118,95 гривень; за відсотками у розмірі облікової ставки Національного банку України відповідно ст. 1048 ЦК України в сумі 13 285,09 гривень; по 3% річних на суму відсотків відповідно до 1048 ЦК України в сумі 175,08 гривень.

У запереченні на наведені позивачем у відповіді на відзив поясненнях, міркуваннях і аргументах відповідач просив їх відхилити, а в задоволенні позовних вимог відмовити та застосувати наслідки спливу позовної давності до спірних правовідносин. Окрім зазначених у відзиві на позов аргументів, покликався на пропущений встановлений законом трирічний строк позовної давності, за який позивач мав право стягнути інфляційні витрати та 3% річних.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 18 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованість у розмірі 15 821,01 гривню, а саме:

- заборгованість по 3% річних на прострочену заборгованість на суму тіла кредиту (відповідно до ст. 625 ЦК України), що становить 3 175,48 гривень.

- заборгованість по інфляційних витрат на суму тіла кредиту (відповідно до ст. 625 ЦК України), що становить 12 645,53 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" витрати, понесені останнім на оплату судового збору в сумі 1 762 гривні.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність і необґрунтованість, які полягали у неправильному застосуванні норм матеріального права, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На її обґрунтування зазначала про залишення поза увагою міським судом факт того, що позивач після звернення до суду продовжував нараховувати відсотки всупереч ч.2 ст. 1050 ЦК України, що потягло за собою, в першу чергу, погашення саме таких відсотків, коли відповідач сплачувала кошти з метою якнайшвидшого погашення заборгованості по заставному кредиту. Як результат, не враховано, що кошти в сумі 12 898,89 гривень, які були сплачені на погашення тіла кредиту, позивач використав на погашення нарахованих всупереч вимог законодавства відсотків. На її думку, підтверджує протиправні дії ТОВ "Кредитні ініціативи" й те, що навіть після закінчення виконавчого провадження зі стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, у наданому позивачем розрахунку зазначено про наявну заборгованість по тілу кредиту в сумі 5 035,67 гривень.

З цих мотивів просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ "Кредитні ініціативи" адвокат Левченко Я.В. вважала, що доводи апеляційної скарги не спростовують викладених у рішенні суду попередньої інстанції висновків, а тому ним постановлено законне та обґрунтоване рішення й надано належну оцінку поданим сторонами доказам. Покликалась на право позивача отримати від боржника сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини не оспорюються сторонами, що 08 квітня 2008 року між ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 227/08 (а.с.6-12).

Згідно з умовами цього договору банк надав відповідачу кредит в розмірі 70 000 гривень зі сплатою 19,00% річних за користування кредитом і кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 06 квітня 2018 року.

Того ж дня укладено додатковий договір №268/08, яким отриману позичальником суму кредиту від банку було збільшено до 100 000,00 гривень та змінено графік погашення заборгованості за кредитом (а.с. 14).

17 грудня 2012 року між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТОВ "Кредитні Ініціативи" укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого банк відступив позивачу право грошової вимоги за кредитним договором № 227/08 від 08 квітня 2008 року (а.с.19-31).

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 29 грудня 2014 року в цивільній справі 564/1240/14-ц позов ТОВ "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованість за кредитним договором № 227/08 від 08 квітня 2008 року в розмірі 53 437,15 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 589,37 гривень (а.с. 60).

Постановою начальника відділу Костопільского районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 03 квітня 2018 року закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 564/1240/14-ц, виданого 30 липня 2015 року. При цьому визнано, що борг ОСОБА_1 сплачено в повному обсязі.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку із реалізацією ТОВ "Кредитні ініціативи" свого законного права на пред`явлення до відповідача вимог про отримання штрафних санкцій та процентів за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тому, повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов частково, стягнувши відповідно до ст. 625 ЦК України заборгованість за 3% річних на прострочену заборгованість на суму тіла кредиту в сумі 3 175,48 гривень та заборгованість по інфляційних витратах на суму тіла кредиту в сумі 12 645,53 гривень.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Ця відповідальність виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів оцінює правильність застосування норм матеріального права при обґрунтуванні та обчисленні стягуваних сум та погоджується із висновками суду про їх застосування при вирішенні спірних відносин.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, а також існуванням презумпції винуватості відповідача у зобов`язальних правовідносинах (ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України).

При цьому районний суд, врахувавши припинення дії кредитного договору, з огляду на раніше пред`явлену вимогу про дострокове погашення заборгованості, що потягло за собою втрату позивачем права на нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування кредитним коштами, належним чином відмовив про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі облікової ставки Національного банку України в сумі 13 285,09 гривень та заборгованість по 3% річних на суму відсотків в сумі 175,08 гривень відповідно до положень ст. 1048 ЦК України.

Як правильно зазначено, таке застосування норм матеріального права узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року в справі №14-10цс18, яка погодилась з роз`ясненнями Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відступивши від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові №6-249цс 15 від 02 грудня 2015 року. Попередньою позицією висловлено тезу про те, що проценти за кредитом і неустойка платяться у межах позовної давності до дня звернення до суду, зазначивши, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ця правова позиція була повторена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) та постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 612/473/15-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Тобто якщо за рішенням про стягнення заборгованості відповідно до даної правової норми заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у виді стягнення процентів, передбачених положенням абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Щодо тверджень автора апеляційної скарги про використання ТОВ "Кредитні ініціативи" сплачених нею коштів не за призначенням, то наведені твердження не ґрунтуються на жодних переконливих та об`єктивних доказах і суперечать матеріалам справи, поготів, на думку колегії апеляційного суду таке питання потребує самостійного вирішення і не є предметом даного спору.

У цьому випадку судом правильно стягнуто заборгованість, передбачену ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 21 червня 2015 року по квітень місяць 2018 року, з урахуванням строку позовної давності. Події, що визначили часові рамки, за які судом першої інстанції стягнуто таку заборгованість, а саме: пред`явлення позивачем вимоги про дострокове погашення всієї заборгованості відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України у 2014 році; ухвалення Костопільським районним судом 29 грудня 2014 року рішення суду за результатами розгляду даної вимоги; повне погашення відповідачем заборгованості 30 березня 2018 року і, як наслідок, закінчення виконавчого провадження визнаються сторонами та не заперечуються.

За таких обставин, позовні вимоги про зобов`язання боржника відшкодувати позивачу кошти у виді 3% річних на прострочену заборгованість та заборгованість по інфляційних витрат на суму тіла кредиту відповідають вимогам чинного законодавства та є підставою для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367-368, 375, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 18 березня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук