Справа № 134/1114/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1448/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 рокуСправа № 134/1114/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Огородник В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №134/1114/15-ц за матеріалами подання Крижопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 22 травня 2019 року, яка постановлена суддею Зарічанським В.Г. в приміщенні Крижопільського районного суду Вінницької області, повний текст складено 22 травня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В травні 2019 року старший державний виконавець Крижопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Задвірний В.М. звернуся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , мотивуючи його тим, що в Крижопільському районному відділі ДВС Головного ТУЮ у Вінницькій області на виконанні знаходиться виконавче провадження №54276611 з виконання виконавчого листа №134/1114/15-ц, виданого 14 грудня 2016 року Крижопільським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості по кредиту в розмірі 676065,52 грн. Добровільно рішення суду боржник не виконує.

17 жовтня 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію постанови направлено сторонам. На виклики державного виконавця Тимчик І.І. не з`являвся, про причини неявки не повідомляє. Проведеною перевіркою було встановлено, що боржник має закордонний паспорт НОМЕР_1 . Крім того, встановлено, що боржнику належать на праві власності квартира АДРЕСА_1 , яка знаходиться в іпотеці ПАТ «ПриватБанк», накладена заборона на все нерухоме майно боржника, однак ОСОБА_1 рішення не виконує. Просив подання задовольнити.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 22 травня 2019 року подання задоволено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків. Просив ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 22 травня 2019 року про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України скасувати.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Відзиві на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що на виконанні в Крижопільському районному відділу ДВС з 17 жовтня 2018 року знаходиться виконавчий лист №134/1114/15-ц, виданий 14 грудня 2016 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредиту в сумі 676065,52 грн. Рішення на даний час боржником не виконано.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2018 року у задоволені подання головного державного виконавця Крижопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Палагній І.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволені подання суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять даних щодо ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань.

21 травня 2019 року старший державний виконавець Крижопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Задвірний В.М. повторно звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням.

Згідно ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою " Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.5 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Саме державний виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Разом з тим, матеріали справи, досліджені апеляційним судом, не містять доказів підтверджуючими, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, тобто свідомо ухилявся від виконання судового рішення.

Документи, які надані державним виконавцем до суду не підтверджують саме факт ухилення боржника від виконання зобов`язань. Державним виконавцем як при зверненні до суду із поданням, так і під час розгляду судом першої інстанції подання не надано доказів вжиття усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання виконавчого листа, оскільки як вбачається з матеріалів справи, предмет іпотеки - квартира, була передана стягувачу АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового стягнення на підставі договору іпотеки від 12 березня 2008 року, що спростовує ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення.

Отже, державним виконавцем на момент звернення до суду з поданням, не надано доказів на підтвердження факту свідомого ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання зобов`язання за рішеннями суду про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 676065,52 грн.

Відповідно слід вважати, що оскаржувана ухвала постановлена без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення у справі такої категорії, встановлення яких є необхідністю при вирішенні питання про вжиття заходу обмеження прав особи, про який йдеться у поданні.

Враховуючи наведене, обмеження у праві виїзду за кордон було застосовано передчасно, без належного з`ясування фактичних обставин, що підлягають перевірці, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову в задоволенні подання.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 22 травня 2019 року скасувати.

У задоволенні подання Крижопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 03 липня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медвецький С.К.

Рибчинський В.П.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.