ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5093/18 Номер провадження 22-ц/814/1440/19Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Кривчун Т.О.,

секретар Дикань Д.І.,

з участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 31 січня 2019 року, постановлене суддею Материнко М.О.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми коштів за прострочене грошове зобов`язання,

в с т а н о в и в:

04.07.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення на його користь суми за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 259 580,50 грн., з яких: 24 246,58 грн. - 3% річних, 123 125,00 грн. - інфляційне збільшення боргу, 102 208,92 грн. - проценти за договором позики, 10 000,00 грн. - витрати понесені під час звернення стягнення на предмет іпотеки. Також просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 15.07.2016 уклав з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів б/н, за умовами якого відповідач, як позичальник, одержав від нього в борг 625 000,00 грн. та зобов`язався повернути їх позичкодавцеві без нарахування відсотків до 01.11.2016.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики б/н від 15.07.2016 між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір від 15.07.2016, предметом якого є квартира №1 , загальною площею 137,7 кв.м., житловою площею 86,5 кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

З підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язань у порядку та строки, визначені умовами договору позики, ОСОБА_3 реалізовано право на предмет іпотеки та отримано виконавчий напис нотаріуса, який пред`явлено в органи ДВС.

Грошові зобов`язання відповідачем виконані в межах примусового виконання виконавчого напису нотаріуса лише 16.02.2018, що є порушенням умов договору та підставою нарахування 3% річних, інфляційних збільшень боргу, процентів та витрат, понесених під час звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 31 січня 2019 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 24 246,58 грн. - 3% річних, 123 125,00 грн. - інфляційних витрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 15.07.2016 за період з 01.11.2016 по 15.02.2018, а також проценти за фактичне користування грошовими коштами за договором позики від 15.07.2016 за період з 01.11.2016 по 15.02.2018 у розмірі 102 208,92 грн., а також витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн., а всього суму - 259 580,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму судового збору в розмірі 2 830,98 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання - 16.02.2018, що є порушенням умов договору позики. Наявність вчиненого виконавчого напису нотаріуса не припиняє правовідносин сторін за договором позики до моменту виконання боржником грошового зобов`язання у повному обсязі, що є підставою для нарахування 3 відсотків річних та інфляційних витрат за період з 01.11.2016 по 15.02.2018. Також за порушення договірних зобов`язань на боржника покладається відповідальність, передбачена ст.ст. 625, 1048 ЦК України.

Вимоги про стягнення витрат, понесених позивачем у зв`язку із примусовим виконанням виконавчого напису нотаріуса, районним судом відхилені, так як не відносяться до судових витрат у зв`язку із розглядом даної справи, а витрати на правову допомогу є доведеними та підлягають відшкодуванню відповідачем.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 11.03.2019 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по вказаній цивільній справі.

Із рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить скасувати заочне рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та прийняти у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме, стягнути з нього на користь позивача 18 339,00 грн. - 3% річних, 91 056,82 грн. - інфляційних витрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 15.07.2016, в іншій частині позовних вимог відмовити. Судові витрати у справі, з урахуванням витрат на правову допомогу, розподілити пропорційно задоволення позовних вимог.

Посилаючись на правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, вважає, що районний суд неправильно визначив період нарахування 3% річних та інфляції, оскільки з 24.10.2017 до спірних правовідносин підлягає застосування Закон України «Про виконавче провадження», що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України. З урахуванням розрахунку, наявного у справі, вважає, що станом на 24.10.2017 борг становить по 3% річних - 18 339,00 грн., інфляція - 91 056,82 грн.

Також заперечує проти застосування до спірних правовідносин ст.1048 ЦК України, оскільки умовами договору позики передбачено обов`язок позичальника повернути грошову позику без нарахування процентів, а притягнення двічі до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення, є порушенням ст.61 Конституції України.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема, справа «Пронін проти України», вважає, що районний суд недостатньо обґрунтував підстави часткового задоволення позовних вимог та формально проігнорував доводи відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено та не оспорюється сторонами, що 15.07.2016 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 625 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків та на умовах, визначених цим Договором до 01 листопада 2016 року./а.с.7/

Пунктом 7 указаного договору визначено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми, згідно ст.625 ЦК України.

15.07.2016 між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) в забезпечення повернення іпотекодавцем до 01.11.2016 грошових коштів в розмірі 625 000,00 грн., отриманих за договором позики б/н від 15.07.2016, укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою В.М. та зареєстрований в реєстрі за №564. За умовами договору ОСОБА_4 , як іпотекодавець, передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру №1 , загальною площею 137,7 кв.м., житловою площею 86,5 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 ./а.с.8-9/

18.10.2017 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Набокою Ю.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі №2544, про звернення стягнення на квартиру, що є предметом іпотечного договору./а.с.10/

Постановою заступника начальника Київського ВДВС м.Полтава ГТУЮ у Полтавській області Шматченко Л.О. від 24.10.2017 відкрито виконавче провадження ВП №54983377 з виконання виконавчого напису №2544, виданого 18.10.2017 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Набока Ю.В./а.с.12/

Постановою державного виконавця від 20.02.2018 закінчено виконавче провадження ВП №54983377 на підставі п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Борг в сумі 625 000,00 грн. перераховано на користь стягувача 19.02.2018 платіжним дорученням від 16.02.2018 №1497, що підтверджується листом Київського ВДВС м.Полтава ГТУЮ у Полтавській області від 21.01.2019 №2394./а.с.73/

Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що відповідачем несвоєчасно виконано грошове зобов`язання, що є порушенням умов договору позики, а тому правомірним є стягнення 3 % річних та інфляційних витрат за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 01.11.2016 по 15.02.2018 відповідно до розрахунків, наданих позивачем у позові.

Також за порушення виконання грошового зобов`язання, яке не є безпроцентним, на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.ст.625, 1048 ЦК України. Оскільки розмір процентів не передбачений умовами Договору позики, їх розмір визначено на рівні облікової ставки Національного банку України та становить за період з 01.11.2016 по 15.02.2018 - 102 208,92 грн.

Наявність вчиненого виконавчому напису нотаріуса не припиняє правовідносин сторін за договором позики до моменту виконання боржником грошового зобов`язання у повному обсязі.

Вимоги про стягнення витрат, понесених позивачем у зв`язку із примусовим виконанням виконавчого напису нотаріуса, районним судом відхилені, так як не відносяться до судових витрат у зв`язку із розглядом даної справи, а витрати на правову допомогу є доведеними та підлягають задоволенню.

Апеляційний суд частково погоджується з такими висновками районного суду.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц, відступаючи від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Враховуючи викладене та позицію Великої Палати Верховного Суду щодо доцільності застосування до тотожних спорів саме останньої правової позиції, апеляційний суд відхиляє заперечення відповідача щодо періоду нарахування 3% річних та інфляційного збільшення боргу.

Однак, ухвалюючи рішення у справі, районний суд не звернув увагу на наступне.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №14-10цс18.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не можуть бути взяті до уваги апеляційного суду, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2,3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано копії угод на представництво інтересів у цивільній справі від 10.01.2016 та 10.01.2018, квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 07.11.2017, ордеру на надання правової допомоги ПТ №063917, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, розрахунку витрат за надані послуги на суму 10 000,00 грн.

Враховуючи, що правнича допомога адвоката підтверджена детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а також часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним зменшити витрати на правничу допомогу, з урахуванням вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, пропорційно задоволенню позовних вимог до 5 000,00 грн.

На підставі викладеного апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу. Скасовує рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 процентів за фактичне користування грошовими коштами за договором позики за період з 01.11.2016 по 15.02.2018 у розмірі 102 208,92 грн., витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн. та в частині визначення загальної суми стягнення 259 580,50 грн. В іншій частині рішення залишає без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач сплатив 6 489,52 грн. (судового збору 2 595,81 грн. за подачу позову та 3 893,71 грн. за апеляційну скаргу), позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено на 62,5%, відповідач має відшкодувати позивачу 4 055,95 грн./а.с.1, 123,130/

Керуючись ст.ст. 367,368, п.п.3.4 ч.1 ст.376, ст.ст. 381-384,389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 31 січня 2019 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 процентів за фактичне користування грошовими коштами за договором позики за період з 01.11.2016 по 15.02.2018 у розмірі 102 208,92 грн., витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн. та в частині визначення загальної суми стягнення 259 580,50 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в частині стягнення процентів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 : 3% річних - 24 246,58 грн., інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання - 123 125,00 грн., 5 000,00 грн. - витрати на правничу допомогу, а всього 152 371,58 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4 055,95 грн. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.06.2019.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

Т.О. Кривчун