Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 703/1855/16-ц

провадження № 61-19991св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Храпака В. Д., Бондаренка С. І., Новікова О. М. від 23 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів за надання правової допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що у вересні 2011 року відповідач звернувся до суду зі скаргою приватного обвинувачення, в якій обвинуватив позивача у тому, що у жовтні 2009 року вона під час конфлікту нанесла йому тілесні ушкодження. Крім того, відповідач поширював серед громадян негативну недостовірну інформацію про нанесення позивачем ушкоджень, чим порушив її право на повагу честі, гідності та ділової репутації. Під час судового розгляду кримінальної справи за скаргою приватного обвинувачення відповідач не надав доказів, які свідчили б про заподіяння йому позивачем тілесних ушкоджень, тому позивача визнано невинуватою і виправдано за відсутністю в її діях складу злочину.

Моральну шкоду, завдану поширенням неправдивої інформації, позивач оцінює у 100 000,00 грн, обґрунтовуючи цю суму нервовими стресами, що негативно вплинули на стан її здоров`я. Позивач просила стягнути витрати на правову допомогу, яку їй надавав адвокат у межах розгляду кримінальної справи, а також за складення позовної заяви на загальну суму 5 750,00 грн. Також просила стягнути 119,56 грн, витрачених на дорогу для участі у касаційному розгляді справи у межах кримінального провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн моральної шкоди та 96,39 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач як під час розгляду в суді кримінальної справи, так і після винесення щодо позивача виправдувального вироку поширював серед громадян у 2011 та 2014 роках негативну недостовірну інформацію про вчинення нею злочинних дій, чим принижував її честь, гідність та ділову репутацію. У задоволенні інших вимог відмовлено з огляду на недоведеність.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції задоволено, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 3 156,32 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач заявила вимоги про відшкодування моральної шкоди, при цьому вимогу про спростування недостовірної інформації не заявляла, тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та всупереч принципу диспозитивності з власної ініціативи доповнив підстави позову в частині спростування негативної інформації. Також суд зазначив, що звернення до суду із скаргою приватного обвинувачення не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Поширення негативної інформації серед громадян не підтверджено рішенням суду, оскільки із таким позовом ОСОБА_1 до суду не зверталася.

Аргументи учасників справи

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що порушення своїх прав на недоторканість честі, гідності, ділової репутації позивач обґрунтовувала не лише поведінкою відповідача у процесі судового розгляду кримінальної справи щодо позивача, як зазначено судом апеляційної інстанції, а, навпаки, переважно позасудовим приниженням честі та гідності позивача, чим їй заподіяно моральної шкоди. Вважає, що факт незаявлення нею вимог про спростування неправдивої інформації, яку поширював відповідач, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування заподіяної моральної шкоди, що є самостійним способом судового захисту.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2017 року відкрито касаційне провадження, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року в частині стягнення з позивача на користь відповідача судового збору у сумі 3 156,32 грн до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 рокув редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 28, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини першої статті 34 Конституції Україникожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Статтею 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до статті 68 Конституції Україникожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої ЦК Українифізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі статтею 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Наведені у частині першій статті 277 і статті 280 ЦК України способи захисту є самостійними способами правового захисту, закон не передбачає похідного характеру вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та не обумовлює стягнення моральної шкоди вирішенням судом питання щодо спростування недостовірної інформації.

Відповідно до статті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України, статтею 10 Конвенції кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Всупереч статті 23, частині першій статті 277, статті 280 ЦК України апеляційний суд зробив висновок про неможливість задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням негативної недостовірної інформації, без заявлення вимоги про спростування недостовірної інформації.

Позивач обґрунтувала позовні вимоги поширенням відповідачем серед інших громадян інформації про завдання нею тілесних ушкоджень відповідачу.

Висновок апеляційного суду про вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог та доповнення з власної ініціативи підстав позову в частині спростування негативної інформації не відповідає змісту рішення суду першої інстанції.

Як відомо з рішення суду першої інстанції, питання про спростування негативної інформації суд першої інстанції не вирішував.

Згідно зі статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Суди встановили, що вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2013 року ОСОБА_1 визнана невинною і виправдана за відсутності в її діях складу злочину у справі про її обвинувачення у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_2

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством України.

Відповідно до статті 40 Конституції Україниусі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У разі, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 КонституціїУкраїни, а не поширення недостовірної інформації.

Суд першої інстанції не визнав звернення відповідача до суду із заявою приватного обвинувачення поширенням недостовірної інформації щодо позивача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення першої інстанції, зазначив, що поширення негативної інформації серед громадян не підтверджено рішенням суду, оскільки з таким позовом ОСОБА_1 до суду не зверталася.

Проте у позовній заяві позивач обґрунтовувала свої вимоги не лише посиланням на звернення відповідача до суду із заявою приватного обвинувачення, а й повідомленням ним іншим громадянам негативної недостовірної інформації про факт побиття нею відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що показаннями допитаних у судовому засіданні свідків підтверджений факт поширення відповідачем серед сусідів, працівників державних органів, колишніх співробітників негативної недостовірної інформації про заподіяння позивачем відповідачу тілесних ушкоджень, що порочить її честь і гідність та ділову репутацію та спричинило душевні переживання позивача.

Відповідно до статті 212 ЦПК України2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо відсутності у рішенні суду першої інстанції підтвердження поширення негативної інформації серед громадян, проте апеляційний суд не навів мотиви прийняття чи відмови у прийнятті доказів, зокрема, показань свідків, наведених судом першої інстанції у рішенні на обґрунтування висновку про поширення відповідачем негативної інформації про позивача серед громадян.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України2004 року, стаття 5 ЦПК України).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не зазначив про відмову у прийнятті доказів, якими суд першої інстанції мотивував прийняте рішення, та не навів належного обґрунтування відмови у їх прийнятті.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначають обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»).

Отже, Апеляційний суд Черкаської області рішенням від 23 лютого 2017 рокубезпідставно скасував рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року, яке відповідало закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи, що касаційна скарга підлягає задоволенню із скасуванням рішення апеляційного суду і залишенням в силі рішення суду першої інстанції, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 461,44 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року скасувати.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року залишити у силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 461,44 грнвитрат на сплату судового збору заподання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов