ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/16617/16-ц

Провадження № 22-ц/818/3286/19

19 червня 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Чабан А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Харківська міська рада

третя особа ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року в складі судді Подус Г.С. по справі № 638/16617/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради Харківської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначає, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Сусідній житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 складається з двох квартир, що мають два окремі виходи, а вся територія двору, що складає близько 0,07 га, попри існування єдиної адреси, розмежована ще у 1963 році на дві окремі території парканом. Власником 1/2 частини домоволодіння був ОСОБА_3 , який виїхав з цього житла за новою адресою ще до 2000 року. З моменту від`їзду з будинку він не є респондентом на пошті, не знаходиться на обліку у районній поліклініці, не сплачує за воду та вивіз сміття, особові рахунки на електро- та газопостачання на ім`я ОСОБА_3 припинено. Співвласник домоволодіння - ОСОБА_2 не почав користуватися цим житлом.

Їй відомо, що ОСОБА_3 помер в 2011 році, у спадщину домоволодіння ніхто не прийняв.

Вважає, що заволодіння майном, яке належало ОСОБА_3 , є добросовісним. Протягом 15 років вона відкрито та безперервно користується житлом, поліпшує його стан, що є підставою для набуття права власності за набувальною давністю.

Просить визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресом АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Відповідач Харківська міська рада проти задоволення позову заперечував. ОСОБА_3 був забезпечений житлом за рахунок міського бюджету та його було відселено, а тому 1/2 частини домоволодіння перейшла у розпорядження територіальної громади міста Харкова.

Представник третьої особи ОСОБА_2 проти позовних вимог заперечувала. ОСОБА_1 неправильно обрано спосіб захисту, вона не є добросовісним набувачем, оскільки була обізнана хто є власником майна.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України. Відсутність у позивача правовстановлюючих документів, а також відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо власника спірної квартири, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для визнання права власності за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Власника цієї частини будинку було відселено міською ради приблизно в 1986-1989 роках з наданням іншого житла та грошової компенсації. Згідно вимог діючого на той час законодавства право власності на нерухомість припинилось. До моменту відселення ОСОБА_3 запросив її мати з нею мешкати разом із ним. Після його відселення її мати продовжила користуватися цим житлом та опікуватись майном, а з 2004 року - мати повернулась проживати в свій будинок, а вона почала самостійно проживати та користуватись спірною нерухомістю, поліпшувати її та доглядати за нею. Спірне житло від`єднано від комунікацій, а повторне підключення можливе лише на підставі правовстановлюючих документів, яких у неї немає.

На момент самостійного заволодіння майном в 2004 році вона не знала, що володіє чужим майном, оскільки періодично мешкала в цьому житлі з дитинства та вважала за своє.

Згідно відповіді Управління комунального майна та приватизації від 22 травня 2018 року будинок АДРЕСА_2 не перебуває у комунальній власності.

З моменту відселення колишнього власника наприкінці 80-х років минулого століття до заволодіння нею житлом в 2004 році сплинуло майже 20 років, за які жодна особа не заявила про право власності на це майно, як і за наступні роки володіння.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для визнання права власності за набувальною давністю не вбачається.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням виконкому Харківської міської ради народних депутатів від 11 червня 1986 року вирішено вилучити з використання громадян земельні ділянки на яких розташовані житлові будинку, належні їм на праві приватної власності згідно додатку №1; знос житлових будинкі, за додатками 1,2 здійснити у 1987-1989 роках. Міській плановій комісії доручено виділити Дзержинському райвиконкому необхідну житлову площу для виселення жильців з будинків, що підлягають зносу.

З додатку №1 до рішення виконкому вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_2 віднесено до переліку житлових будинків, що підлягають зносу.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на 2010 рік право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 - 1/2 частина, ОСОБА_4 - 1/2 частина домоволодіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що проживала у цьому будинку з дитинства. Власник 1/2 частини будинку ОСОБА_3 запросив її мати з нею мешкати разом із ним та після того як він виїхав, не заперечував проти їх проживання.Мати з 2004 року повернулась проживати до будинку АДРЕСА_1 , а саме вона відкрито володіє цим майном з 2004 року. При цьому вважати ОСОБА_3 власником цієї 1/2 частини будинку не можна, оскільки після відселення його у 1990-2000 роках він втратив право власності на це майно, тобто, воно не має власника.

ОСОБА_1 вказує, що після відселення ОСОБА_3 будинок відключено від усіх комунікацій, електропостачання в будинку відсутнє, рахунки на комунальні послуги закриті. Зазначає, що вона не може укласти ці договори, оскільки не є власником і комунікації взагалі відсутні.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на 1/2 частину будинку за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права; підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко