Дата документу 18.06.2019 Справа № 811/563/2012о
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 811/563/2012оГоловуючий у 1-й інстанції Васильченко В.В.
Пр. № 22-ц/807/1750/19Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Бєлки В.Ю.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Кам`янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізькій області на ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2018 року про закриття провадження по справі за скаргою Кам`янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізькій області на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Запорізькій області Косінова Ігоря Вікторовича,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року Кам`янсько-Дніпровська районна державна адміністрація Запорізькій області звернулась до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області Косінова І.В.

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2018 року провадження по скарзі закрито. Роз`яснено, що розгляд даної категорії справ відноситься до юрисдикції адміністративних судів і розглядається в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою Кам`янсько-Дніпровська районна державна адміністрація Запорізькій області подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення про скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області Косінова І.В. від 29.11.2018 року ВП № 33458721 про накладення штрафу за виконавчим листом № 811/563/2012 від 24.05.2012 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

11 червня 2019 року від Кам`янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізькій області надійшли доповнення до апеляційної скарги. Зазначають, що 15.05.2019 року на виконання ухвали Запорізького апеляційного суду від 24.04.2019 року, ними було сплачено судовий збір за подання цієї апеляційної скарги, а отже з`явилася підстава для доповнення до апеляційної скарги, а саме, стягнення понесених збитків судового збору на рішення якої подається скарга.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області було видано виконавчий лист на виконання рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області по справі № 811/563/2012 від 28.03.2012 р. про зобов`язання ТОВ «ЗМБТІ» здійснити державну реєстрацію права споруд згідно рішення суду.

21 липня 2012 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС ЗМУЮ Бойко С.Л. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 33458721) в якій боржника було визначено в особі ТОВ "ЗМБТІ", а стягувача: ОСОБА_1 .

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області по справі 318/655/18 від 10 квітня 2018 року було змінено сторону боржника виконавчого провадження (ВП № 33458721) з ТОВ "ЗМБТІ" на Кам`янсько-Дніпровську районну державну адміністрацію (а.с. 7).

05 липня 2018 року постановою головного державного виконавця Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Хохловим К.К. було змінені сторони ВП №33458721 з ТОВ "ЗМБТІ" на Кам`янсько-Дніпровську районну державну адміністрацію (а.с. 9).

26 липня 2018 року постановою головного державного виконавця Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області було передано ВП № 33458721 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області.

01 серпня 2018 року Відділом примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області було винесено постанову про прийняття виконавчого провадження (ВП № 33458721).

Вимогою державного виконавця від 02.08.2018 р., № 13519-2-03.4 зобов`язано голову райдержадміністрації або особу, що виконує його обов`язки протягом трьох днів виконати рішення суду та надати інформацію щодо виконання цієї вимоги (а.с. 10-11).

Своїм листом Кам`янсько-Дніпровська РДА надала відповідь про неможливість виконання вимоги державного виконавця та поважності причин невиконання у відповідності до вимог п.6 ч.5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», а саме надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (лист від 15.08.2018 р., №1786/01-01-35.), а також листом від 31.10.2018 р., №1786/01-01-35 було проінформовано стягувача за ВП № 33458721 про неможливість виконання рішення суду, та роз`яснено що треба зробити для проведення державної реєстрації згідно з приписами чинного законодавства (а.с. 12, 13).

Вимогою державного виконавця від 02.11.2018 р., № 17377-2-03.4 зобов`язано голову райдержадміністрації або особу, що виконує його обов`язки протягом трьох днів виконати рішення суду та надати інформацію щодо виконання цієї вимоги.

Листом від 20.11.2018 р. №2483/01-01-35 Кам`янсько-Дніпровська РДА надала відповідь о неможливості виконання вимоги державного виконавця та поважності причин невиконання у відповідності до вимог п.6 ч.5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», а саме надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (а.с. 16-22)

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області Косінова І.В. від 29.11.2018 року накладено на Кам`янсько-Дніпровську РДА накладено штраф на користь держави у розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду (а.с. 24-25).

Зазначену постанову Кам`янсько-Дніпровська РДА отримала 06 грудня 2018 року (а.с. 23).

12 грудня 2019 року Кам`янсько-Дніпровська районна державна адміністрація Запорізької області звернулась до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області. Посилаючись на ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про виконавче провадження» якою передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням. Райдержадміністрація просила скасувати постанову про накладення штрафу, оскільки, на їх думку державним виконавцем було проігноровано пояснення Кам`янсько-Дніпровької РДА на наведену норму закону.

Закриваючи провадження по справі, суд першої інстанції виходив із положень ст. 287 КАС України, та зазначив, що Законом встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватно виконавця щодо накладення штрафу, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів і розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою Кам`янсько-Дніпровської РДА на рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області Косінова І.В. про визнання протиправною постанови. Роз`яснено заявнику право на звернення зі скаргою до місцевого суду, яким видано виконавчий документ, в порядку цивільного судочинства. (а.с. 78-79).

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Зокрема у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38-40 рішення). У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення). У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення). У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18?24 рішення).

За правилами частини першої ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями, передбаченими у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин, одним із суб`єктів яких є фізична особа.

При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Згідно із ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у статті 16 ЦК України. Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10 ч.1 ст. 16 ЦК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, також спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень ((п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відтак, участь суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції (суб`єкта владних повноважень) є обов`язковою, але не єдиною ознакою для класифікації спору як публічно-правового і для розгляду його за правилами адміністративного судочинства. Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, слід з`ясувати, що стало підставою для його виникнення.

Таким чином, звернення Кам`янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізькій області зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області Косінова І.В. не є підставою для розгляду спору в порядку адміністративного судочинства, оскільки заявник звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із рішення суду, ухваленого в порядку цивільного судочинства, оскільки сам первісний спір виник з питання визнання права власності у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,заявник внаслідок заміни третьої особи без самостійних вимог ТОВ "ЗМБТІ", є стороною виконавчого провадження і визнаний боржником,участі у розгляді цивільної справи у суді не брав , і спір виник з приводу неможливості на думку скаржника виконання судового рішення.

Так, за приписами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Окрім цього, постановлення Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області ухвали про закриття провадження у справі на підставі ст. 205 ЦПК України, із зазначенням, що ця справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та ефективний засіб юридичного захисту, що є недопустимим, а отже підлягає скасуванню.

Разом з тим, вимоги апеляційної скарги щодо вирішення питання розподілу судових витрат не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на вищенаведені вимоги закону, суд вирішує питання розподілу судових витрат лише після закінчення розгляду справи по суті.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду про закриття провадження постановлено з порушенням вимог закону, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И ЛА :

Апеляційну скаргу Кам`янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізькій області - задовольнити частково.

Ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2018 року про закриття провадження по цій справі - скасувати, справу на правити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: