ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/1812/18
Провадження № 22-ц/4820/1222/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

за участю представника позивача,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області в складі судді Ніколової С.В. від 20 березня 2019 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу тастягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що 21 січня 2017 року між ним та відповідачем ТОВ Автокредит Плюс укладено договір про надання фінансового лізингу №АВН0А!00000016 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ Автокредит Плюс, згідно з умовами якого йому передано у лізинг автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , строком на 60 місяців. Згідно з умовами даного договору ОСОБА_1 зобов`язувався сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору, на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу до нього як лізингоодержувача мало перейти право власності на предмет лізингу згідно з умовами цього договору. Розмір щомісячних платежів за договором становить 6160 грн. 21 січня 2017 року згідно з додатком № 1 до даного договору йому було передано зазначений автомобіль вартістю 277000 грн. На виконання умов Договору на рахунок відповідача позивачем у період з 09.02.2017 року по 26.02.2018 року було сплачено 145660 грн., в тому числі і 83100 грн. авансового платежу. 05 квітня 2018 року працівниками поліції у нього був вилучений автомобіль в рамках кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за №0002678 від 07.08.2017 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. 19 квітня 2018 року вилучений автомобіль визнано речовим доказом у зазначеному кримінальному провадженні та передано представнику відповідача.

Позивач вважає, що даний договір лізингу містить елементи договору найму транспортного засобу, в порушення вимог ст. 220 ЦК України не посвідчений нотаріально, тому є нікчемним з відповідним настанням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України. Також даний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений ТОВ Автокредит Плюс без відповідного дозволу - ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, зокрема надання послуг фінансового лізингу. Крім того, в порушення відповідачем вимог Закону України Про захист прав споживачів (п.п. 1, 2, 4, 6, 7 ч. 3 ст. 18) договір містить несправедливі умови, які містяться в п.п. 3.2, 3.12, 4.18, 6.2.1, 6.2.2, 6.3.3, 9.9, 9.4 10.3, 14.1.3, 14.1.4, 14.1.6 договору, зокрема в частині відсутності достатньої інформації про предмет договору (не визначено предмет лізингу, його вартості та інших характеристик), порядку розрахунків (включення до лізингових платежів комісії за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу), обмеження права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків, передбачених законом, звуження обов`язків лізингодавця, виключення відповідальності лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 20 березня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним договір про надання фінансового лізингу від 21.01.2017 року №АВН0А!00000016, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю Автокредит Плюс. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю Автокредит Плюс на користь ОСОБА_1 145660 грн., сплачених за договором фінансового лізингу від 21.01.2017 року № АВН0А!00000016.

В апеляційній скарзі апелянт ТОВ Автокредит Плюс просить рішення суду змінити та зменшити суму стягнення коштів із ТОВ Автокредит Плюс на користь ОСОБА_1 до 76736,55 грн. Зазначає, що складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем (Позивачем) майном, переданого в лізинг. Як вбачається з довідки щодо розрахунку собівартості послуг з користування автомобілем за 18 місяців (з 01.03.2017 р. по 05.09.2018 р.) за користування автомобілем ОСОБА_1 мав сплатити на користь ТОВ Автокредит Плюс 68923,45 грн. Враховуючи грошові вимоги ОСОБА_1 до ТОВ Автокредит Плюс та ТОВ Автокредит Плюс до ОСОБА_1 , при застосуванні наслідків недійсності договору лізингу - суд при стягненні з ТОВ Автокредит Плюс на користь ОСОБА_1 , повинен був зменшити суму стягнення на суму плати за користування предметом лізингу. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України. Суд не застував відповідний правовий висновок Верховного суду з цих питань.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує про обґрунтованість висновків суду та відсутність підстав для зменшення суми стягнення.

Заслухавши учасника справи та перевіривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, встановлено, що 21 січня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ Автокредит Плюс укладено договір про надання фінансового лізингу № АВН0А!00000016 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ Автокредит Плюс.

21 січня 2017 року згідно з додатком № 1 до даного договору (специфікація та акт приймання-передачі) позивачу було передано у лізинг строком на 60 місяців автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 277000 грн.

Розмір щомісячних платежів за договором визначений у додатку № 2 (графік лізингових платежів) та становить 6160 грн. На виконання умов договору на рахунок відповідача позивачем у період з 09.02.2017 року по 26.02.2018 року було сплачено 145660 грн., в тому числі 83100 грн. авансового платежу.

05 квітня 2018 року зазначений автомобіль вилучено в позивача працівниками поліції у зв`язку з проведенням досудового розслідування в кримінальному провадженні, що внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0002678 від 07.08.2017 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Постановою слідчого від 10 квітня 2018 року вилучений автомобіль визнано речовим доказом у зазначеному кримінальному провадженні та передано представнику відповідача ОСОБА_2 .

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу від 21 січня 2017 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ Автокредит Плюс, не відповідає вимогам закону щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, а отже, є нікчемним. Тому відповідно до статті 216 ЦК України на користь позивача підлягають стягненню з ТОВ Автокредит Плюс сплачені ним кошти 145660 грн.

Рішення в частині визнання договору недійсним не оскаржується, а відтак не переглядається в апеляційному порядку.

Правовідносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності зменшення суми стягнення на суму плати за користування предметом лізингу, не ґрунтуються на достатніх та допустимих доказах.

Так, відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляд справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.05.2018 року, справа № 14-77цс18, оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України.

Апеляційний суд констатує, що довідка щодо собівартості послуг з користування автомобілем за період з 01.03.2017 р. по 10.04.2018 року (а.с.92, том 1), не є достовірним та достатнім доказом на підтвердження цієї обставини, оскільки визначений апелянтом розмір плати за користування автомобілем ґрунтується на умовах договору, нікчемність якого сторонами не заперечується. Крім того, плата за користування автомобілем розрахована за інший період, з 01.03.2017 року по 05.09.2018 року, тоді як авто вилучене у позивача 05.04.2018 року.

Інші докази в обґрунтування розміру плати за користування предметом лізингу апелянтом не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів, інших процесуальних порушень є безпідставними і не спростовують висновків суду першої інстанцій.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 02 липня 2019 року.

Судді Л.М. Грох

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова