КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/32/17-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/370/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Москаленко К.О., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 03 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 одержав грошові кошти у розмірі 25 000,00 доларів США зі строком повернення до 17 жовтня 2016 року. На підтвердження факту одержання коштів за вищевказаним договором позики від 03 жовтня 2016 року відповідач зробив нотаріально посвідчену заяву.

Станом на 22 грудня 2016 року ОСОБА_1 позичені кошти не повернув, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, тому позивач просив стягнути на свою користь із відповідача заборгованість в сумі 1 090 211,35 грн., з яких 660 734,15 грн. - сума позики, що підлягає поверненню та 429 477,20 грн. - пеня за порушення строків повернення позики, а також просив стягнути 6 890,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову (т. 1 а.с. 2-3).

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 1 090 211,35 грн., з яких: 660 734,15 грн. - сума заборгованості за позикою, 429 477,20 грн. - сума пені за порушення строків повернення позики. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат судовий збір в розмірі 6890,00 грн. (т. 1 а.с. 54-58).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 17 липня 2017 року залишено без задоволення (т. 1 а.с. 118, 121-123).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2017 року, просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування скарги зазначив, що договір позики грошей від 03 жовтня 2016 року є сфальсифікованим документом, з підписом, який ОСОБА_1 не належить. Вказував, що повернув позивачу грошові кошти в розмірі, еквівалентному 20 000,00 доларів США, тому сума заборгованості на момент розгляду справи в судовому порядку складала 5 000,00 доларів США і з цієї суми суд повинен був нараховувати пеню (т. 1 а.с. 163-165).

Відповідно до пункту 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв`язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , його представник - адвокат Берещенко Р.О. підтримали скаргу і просили її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Романченко О.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити (т. 2 а.с. 15-16, 50, 59, 91).

В судове засідання 20 червня 2019 року ОСОБА_1 не прибув, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 , його представник - адвокат Берещенко Р.О. в суді апеляційної інстанції не заперечував, просив продовжити перерву, проте доказів поважності причин необхідності такої до суду не надав. 13 червня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Романченко О.М. подав письмову заяву в якій заперечував проти скарги і просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника (т. 2 а.с. 136-144).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2016 року у письмові формі був укладений договір позики грошей, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 25 000 доларів США.

За пунктом 3 цього Договору, зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві в строк до 17 жовтня 2016 року.

Пунктом 8 Договору позики грошей від 03 жовтня 2016 року передбачено, що у разі порушення позичальником строку повернення позики, він зобов`язаний за кожен день прострочення сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від простроченої суми.

Відповідно до пункту 9 цього Договору, позика вважається повернутою в момент передання Позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалась на його банківський рахунок. Підтвердженням повного розрахунку за Договором позики буде заява про повний розрахунок Позичальника вчинена у простій письмовій формі.

Оригінал вищевказаного договору позики грошей долучено до матеріалів справи (т. 1 а.с. 51-52).

03 жовтня 2016 року була складена заява, за якою ОСОБА_1 підтвердив отримання 03 жовтня 2016 року у позику від ОСОБА_2 грошей в сумі 25 000 доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 17 жовтня 2016 року. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гунько І.І. (т. 1 а.с. 5).

У встановлений договором строк відповідач кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач заявив вимоги про стягнення боргу.

Апелянт в скарзі посилався на те, що несповіщенням про розгляд справи районним судом, він був позбавлений можливості надати докази і заперечення щодо не підписання ним договору позики, тому,на виконання положень пунктів 3, 4 частини 5 ст. 12 ЦПК України, колегія суддів забезпечила право сторін і ухвалою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року було призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено (т. 2 а.с. 17-21).

06 червня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 24 травня 2019 року №14409/14410/1-932 судово-почеркознавчої експертизи у даній цивільній справі (т. 2 а.с. 122-133).

За результатами дослідження судовими експертами зроблено наступні висновки:

- підписи від імені ОСОБА_1 у договорі позики грошей від 03 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які містяться: під рукописним записом «виправленому вірити» в нижній частині першого аркуша, в рядку «ПОЗИЧАЛЬНИК» ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_1 » на другому аркуші та в місці розміщення паперової бирки з друкованим текстом, який розпочинається словами «Всього прошито…» на зворотній стороні другого аркуша - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів (експерт ОСОБА_4 );

- підписи від імені ОСОБА_1 , які містяться під рукописним записом «виправленому вірити» в нижній частині першого аркуша, в рядку «ПОЗИЧАЛЬНИК» ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_1 » на другому аркуші та в місці розміщення паперової бирки з друкованим текстом, який розпочинається словами «Всього прошито…» на зворотній стороні другого аркуша договору позики грошей від 03 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та рукописний запис « ОСОБА_1 », який міститься в рядку «ПОЗИЧАЛЬНИК» на другому аркуші договору позики - є придатними для ідентифікаційного дослідження (експерт Голіян М.В. );

- рукописний запис « ОСОБА_1 », який міститься в рядку «ПОЗИЧАЛЬНИК» на другому аркуші договору позики грошей від 03 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - виконаний ОСОБА_1 ;

- підписи від імені ОСОБА_1 , які містяться під рукописним записом «виправленому вірити» в нижній частині першого аркуша, в рядку «ПОЗИЧАЛЬНИК» ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_1 » на другому аркуші та в місці розміщення паперової бирки з друкованим текстом, який розпочинається словами «Всього прошито…» на зворотній стороні другого аркуша договору позики грошей від 03 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - виконані ОСОБА_1 (експерт Голіян М.В. )

Вищезазначений висновок судової експертизи узгоджується з іншими наявними у справі доказами.

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи апелянта ОСОБА_1 щодо не укладення і не підписання ним вищезазначеного Договору позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором..

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами 03 жовтня 2016 року був укладений договір позики грошей, за яким ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 25 000 доларів США, тому відповідач має повернути позивачу запозичені гроші.

Апелянтом не надано доказів повернення позичальнику грошових коштів, зокрема, в розмірі, еквівалентному 20 000,00 доларів США, а тому колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не повернув у встановлений договором строк - 17 жовтня 2016 року позику в розмірі 25 000 доларів США.

Повернення позики не може підтверджуватись показами свідків, а тому колегія суддів відхилила посилання апелянта на необхідність допиту свідків, які на його думку можуть підтвердити часткове повернення запозичених грошей.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1, 2 статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина 4 статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Позивачем в позовній заяві визначена до стягнення сума заборгованості в гривні по курсу Національного банку України встановленому на 22 грудня 2016 року.

За таких обставин, меж заявлених позовних вимог та з огляду на положення ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 660 734,15 грн. в гривнях, що згідно курсу Національного банку України встановленого на 22 грудня 2016 року (2643,9366 грн. = 100 доларів США) еквівалентно 25 000 доларів США.

Щодо розміру пені.

Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини 1, 2 статті 551 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення повернення позики) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

За положенням пунктів 1, 3 вищевказаного Договору позики, запозичену суму грошей позичальник мав повернути до 17 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 51-52).

Як установлено районним судом, пунктом 8 Договору позики грошей від 03 жовтня 2016 року передбачено, що якщо Позичальник не поверне позичені гроші в строки, передбачені пунктами 1 і 3 цього Договору, то Позикодавець має право пред`явити, починаючи з наступного дня після цього строку, цей Договір до стягнення. При цьому за кожен день прострочення Позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від простроченої суми (т. 1 а.с. 51-51).

Враховуючи вищезазначені умови Договору, розрахунок пені має бути виконаний за період з 19 жовтня до 22 грудня 2016 року, тобто 65 днів прострочення, а тому сума пені складає 429 477,20 грн. (660 734,15 грн. (25 000 доларів США х 26,429366 грн. за долар США курс Національного банку України станом на 22 грудня 2016 року) х 1% х 65 днів прострочення).

Доводи апелянта про повернення кредитору 20 000 доларів США позики об`єктивними доказами по справі не підтверджені, тому такі, як і необхідність нарахування пені з боргу у розмірі 5 000 доларів США колегія суддів визнала неспроможними і відхилила.

З огляду на встановлені по справі обставини і докази, межі заявлених позовних вимог, положення частини 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів погодилась із визначеним позивачем розміром пені, яка має бути стягнута із відповідача на користь позивача.

Відповідач ОСОБА_1 у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі зазначав, що не був сповіщений належним чином про розгляд справи районним судом і про ухвалення рішення дізнався на стадії виконання судового рішення від державного виконавця та посилався на порушення судом норм процесуального права при ухваленні рішення. (т. 1 а.с. 72-75, 163-169)

Згідно до положень частини 1 ст. 224 ЦПК України (в редакції закону чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення), уразі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У справі відсутні докази належного сповіщення відповідача про розгляд справи районним судом, а відтак районним судом не дотримано вимог процесуального закону про заочний розгляд справи.

Відповідно пункту 3 частини 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на вищезазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову.

Щодо сплати судового збору.

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 6 890 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, сплата якого підтверджується оригіналом квитанції (т. 1 а.с. 11).

З цих же підстав, витрати апелянта ОСОБА_1 по сплаті 10 335 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги, 7 436 грн. за проведення судово-почеркознавчої експертизи, як і витрати на правничу допомогу мають бути віднесені на його рахунок (т. 1 а.с. 162, т. 2 а.с. 117).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2017 року скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за Договором позики від 03 жовтня 2016 року:

- 660 734 (шістсот шістдесят тисяч сімсот тридцять чотири) гривні 15 копійок заборгованості за позикою;

- 429 477 (чотириста двадцять дев`ять тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 20 копійок пені за порушення строків повернення позики.

Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) - 6890 (шість тисяч вісімсот дев`яносто) грн. судового збору за розгляд справи районним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 червня 2018 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Д.Р. Гаращенко