Справа №345/3549/18
Провадження № 2/345/64/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.06.2019 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючий судді Якиміва Р.В.,

секретар судового засідання Гладенької Л.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестзахідгруп» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

за участю представника позивача Дворського В.М. ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи, яка не заявляє самостійних

вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «Інвестзахідгруп» звернулося до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 23.01.2018 між підприємством (Позичальник) та ОСОБА_1 (Позикодавець) було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений. Згідно даного договору Позикодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти в сумі 144 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 23.05.2018 з нарахованими штрафами та пенею у випадку порушення зобов`язань на умовах, визначених договором.

На виконання рішення Загальних Зборів учасників ТОВ «Інвестзахідгруп» від 23.01.2018 кошти в сумі 144 000,00 доларів США були отримані директором підприємства в готівковій формі.

Позивач вважає, що Договір позики від 23.01.2018, укладений в іноземній валюті, суперечить Конституції України, актам цивільного законодавства України та інтересам юридичної особи, а тому його слід визнати недійсним. Свою позицію позивач мотивує тим, що отримання від фізичної особи в позику іноземної валюти в готівковій формі унеможливлює її оприбуткування, оскільки в такому випадку має місце порушення валютних операцій та валютного контролю. Укладення даного правочину відбулося під впливом помилки і на невигідних умовах для підприємства, позивач не отримав від нього економічної вигоди та прибутку, ані збільшення активів та власного капіталу.

В договорі позики не зазначена мета отримання позики та її цільове призначення.

В рішенні Загальних Зборів Учасників ТОВ «Інвестгруп» не зазначено причини необхідності отримання даної позики.

При оформленні позики підприємство не оформило прибуткових касових ордерів та/або актів приймання-передачі готівкових коштів.

Позивач також посилається в позовній заяві як на підставу для визнання договору позики недійсним, на ст. 228 ЦК України, яка визначає, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямованих на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, на ст. 229 ЦК України, яка визначає правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки, а також на ст. 233 ЦК України, яка передбачає можливість визнання недійсним правочину, вчиненого на вкрай невигідних умовах, незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Враховуючи наведе, позивач просить суд визнати договір позики, укладений 23 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестзахідгруп», посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Бабичем В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 54, недійним, а також стягнути з неї судові витрати по справі.

19.09.2018 відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, так як вважає його безпідставним та необґрунтованим. Вважає, що визначення причин отримання позики в іноземній валюті та цільового використання вказаних коштів є внутрішніми господарськими питаннями позивача. При укладенні та нотаріальному посвідченні договору були перевірені повноваження особи, яка діяла в інтересах позичальника, а саме директора Ковальова С.В. , сторонам було роз`яснено зміст статей 1046-1052 ЦК України. Жодних зауважень чи заперечень щодо змісту та умов договору зі сторони позивача не надходило.

Також відповідач вважає необґрунтованими твердження позивача, що недійсність договору підтверджує факт не оформлення касових ордерів та/або актів приймання-передачі готівкових коштів, оскільки це не було передбачено оспорюваним договором позики і є питанням фінансової дисципліни самого підприємства. В разі завдання такими порушеннями збитків підприємству, ТОВ «Інвестзахідгруп» мало підстави та право звернутися до правоохоронних органів для притягнення до відповідальності відповідальних осіб.

Безпідставними, на думку відповідача, є також твердження позивача про укладення договору позики з порушенням норм, які регулюють обіг готівки, та правил регулювання валютних операцій. Жодних обмежень щодо укладення між фізичними особами договорів позики в іноземній валюті Декретом КМУ від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», не встановлено. Визначення в договорі позики, укладеному між фізичними особами-резидентами, грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Іноземна валюта може бути предметом договору позики, оскільки чинним законодавством України не заборонено фізичним особам мати у власності іноземну валюту та розпоряджатися нею.

26.09.2018 ТОВ «Інвестзахідгруп» подало відповідь на відзив, в якому зазначило про безпідставність та необґрунтованість відзиву, оскільки відповідачем не наведено належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження викладених в ньому обставин.

02.10.2018 ОСОБА_1 подала заперечення, в якому вказала на безпідставність наведених у відповіді на відзив заперечень позивача. Договір позики між сторонами був укладений згідно вільного волевиявлення сторін у письмовій формі та посвідчений нотаріально. Також сторони відповідно до ст. 524 ЦК України визначили грошовий еквівалент іноземної валюти (долару США) до грошової одиниці України гривні згідно офіційного курсу Національного банку України. Вважає, що позивачем необґрунтовано сплутано поняття предмету позики та використання іноземної валюти як засобу платежу. Види господарської діяльності, які здійснює ТОВ «Інвестзахідгруп», не впливає на законність договору позики.

Крім того, Статутом ТОВ «Інвестзахідгруп», затвердженим Протоколом Загальних Зборів Учасників Товариства № 41 від 30 листопада 2017 року, предметом діяльності підприємства є зокрема обмін валюти через мережу обмінних пунктів згідно чинного законодавства України та положень Національного Банку України; здійснення зовнішньо-торгівельних експортно-імпортних операцій в межах статутної діяльності.

Також вважає безпідставними твердження позивача про неможливість оприбуткування та розпорядження отриманими в позику коштами, а також укладення правочину під впливом помилки і на вкрай невигідних для підприємства умовах, відсутність від укладеного договору економічної вигоди та прибутку, та розцінює даний позов як спосіб ухилення позичальника від виконання зобов`язань за договором позики.

Ухвалою від 17.10.2018 підготовче провадження в даній справі було закрито, справу призначено до судового розгляду, а також залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу Бабича Віталія Леонідовича.

29.11.2018 ОСОБА_2 подав заперечення на позов, в якому зазначив, що договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестзахідгруп» 23.01.2018, який був ним нотаріально посвідчений, не суперечить чинному законодавству. На час його укладення та підписання сторони претензій один до одного та до нотаріуса не мали.

При підписанні договору позики сторони визначили грошовий еквівалент іноземної валюти (долара США) до грошової одиниці України гривні згідно офіційного курсу Національного банку України, що відповідає вимогам ст. 524 ЦК України. Згідно ст.ст. 192, 193 ЦК України предметом договору позики може бути іноземна валюта.

Крім того, позивач плутає поняття «предмет позики» та «використання іноземної валюти як засобу платежу». Сама по собі передача іноземної валюти в позику не являється розрахунком за послуги, а лише способом розпорядження власником своїм майном. Згідно Декрету КМУ «про систему валютного регулювання і валютного контролю» обмеження щодо здійснення цього права власності стосуються лише можливостей використання валютних цінностей в якості засобу платежу. Зазначив, що Конституцією України не встановлено заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Також вказує на безпідставність тверджень позивача про неможливість оприбуткувати та розпорядитися отриманими коштами, відсутність у підприємства економічної вигоди та прибутку, не зазначення в договорі цілі отримання позики, а також відсутність виданих підприємством касових ордерів та актів приймання-передачі валюти, оскільки вони спростовуються долученими до справи матеріалами. З часу укладення договору позики, підписання уповноваженою особою боргової розписки та отримання коштів позивач фактично розпоряджається даними коштами.

Вважає надуманими посилання позивача на ст. 233 ЦК України як на підставу недійсності договору позики, так як ним не наведено наявність правових наслідків для юридичної особи, що вчинила правочин, а також наявність тяжких обставин та причинно-наслідкового зв`язку між наслідками та його вчиненням. Навпаки підприємство саме ухиляється від повернення предмету позики.

Тому просить суд відмовити в задоволенні позову.

28.01.2019 ТОВ «Інвестзахідгруп» подало клопотання про уточнення позовних вимог, в якому просить визнати правочин договір позики від 23 січня 2019 року, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестзахідгруп», посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Бабичем Віталієм Леонідовичем, зареєстрований в реєстрі за № 54 недійсним.

В судовому засіданні представник позивача Дворський В.М. підтримав заявлений позов, просив його задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечив проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві на позов та запереченні на відповідь, вважає його безпідставним та необґрунтованим.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 зазначив, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що Протоколом № 42 Загальних зборів учасників ТОВ «Інвестзахідгруп» від 23.01.2018 вирішено укласти договір позики між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестзахідгруп», згідно умов якого підприємство позичає у ОСОБА_1 . 144 000,00 доларів США на строк 4 місяці від дати укладення договору. Також уповноважено директора товариства Ковальова С.В. на укладення та підписання договору позики, надано йому право самостійно визначити його умови, а також на отримання вказаних коштів та підписання розписки на підтвердження передання Позикодавцем грошових коштів. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було вирішено передати в іпотеку належне товариству нерухоме майно (а.с. 12).

23 січня 2018 року ОСОБА_1 (Позикодавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестзахідгруп» уклали Договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Бабичем Віталієм Леонідовичем та зареєстрований в реєстрі за № 54 (а.с. 8-11). Згідно п. 1 Договору Позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 144 000,00 доларів США, що станом на 23.01.2018 згідно офіційного курсу Національного Банку України є грошовим еквівалентом 4 158 115,20,20 гривень зі строком повернення суми позики, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті доларів США з нарахованими штрафами та пенею у випадку порушення зобов`язань, на умовах, визначених Договором позики.

Ч. 4 Договору визначено, що він є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений не пізніше 23.05.2018.

23.01.2018 директор ТОВ «Інвестзахіднруп» Ковальов С.В. отримав від ОСОБА_1 на виконання договору позики отримав 144 000,00 доларів США, на підтвердження чого підписав боргову розписку, яка була нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 55 (а.с. 13).

Цього ж дня Ковальов С.В. подав заяву загальним зборам учасників товариства, в якій просив прийняти рішення про використання суми позики, оскільки іноземна валюта не є формою розрахунків в Україні, а тому відповідно до чинного законодавства він не може внести дані кошти на рахунок чи розрахуватися ними за товари чи послуги (а.с. 14). З аналогічними заявами директор товариства звертався також 23.02.2018 (а.с. 15), 16.03.2018 (а.с. 16) та 20.04.2018 (а.с. 17).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, третьою, четвертою, п`ятою статті 203 ЦК України статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією з підстав недійсності договору позики, на думку позивача, є те, що оспорюваний договір позики від 23.01.2018 суперечить актам цивільного законодавства, порушує норми з регулювання обігу готівки та правила регулювання валютних операцій на території України, іноземна валюта не може бути предметом договору позики.

На обґрунтування своєї позиції позивачем надано відповідь головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області № 5604/07-2564 від 11.10.2018 на звернення ТОВ «Інвестзахідгруп» № 46 від 10.09.2018 (а.с. 73-76), в якій зокрема вказано, що за результатами проведеної перевірки комісією встановлено, що нотаріусом при посвідченні 23.01.2018 року за № 54 договору позики дотримано порядок вчинення нотаріальних дій та виконання правил ведення нотаріального діловодства, проте не враховано вимоги ст.ст. 192, 524,533 ЦК України щодо вираження зобов`язання та засобу погашення грошового зобов`язання та його виконання у грошовій одиниці України - гривні (а.с. 73-76), а також відповідь ТОВ «Аудит-Сервіс ІНК» на лист підприємства № 3 від 23.01.2019 (а.с. 123-124), в якому вказано, що надання позики фізичною-особою-резидентом і отримання позики юридичною-особою резидентом в іноземній валюті без отримання однією зі сторін індивідуальної ліцензії суперечить вимогам Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а також позика резидента-фізичної особи резиденту-юридичній особі в іноземній валюті в готівковій формі суперечить вимогам Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженим Постановою Правління НБУ від 30.05.2007 № 200 «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України».

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць інших держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 2 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю визначено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Крім того, у частині четвертій статті 5 Декрету КМУ № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Даним Декретом не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами-резидентами та юридичними особами-резидентами, іноземної валюти в позику.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 14-446цс18 прийшла до висновку, що як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству та не потребує отримання індивідуальної ліцензії.

Також суд вважає неналежним доказом в справі Лист Національного банку України № 40-0006/13788 від 12.03.2019 за результатами розгляду запиту ТОВ «Інвестзахідгруп» від 05.03.2019 (а.с. 148-149), оскільки роз`яснення, наведені в ньому, ґрунтуються на застосуванні положень ЗУ «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 № 2473 VIII, який вступив в дію 07.02.2019, тобто після укладення оспорюваного договору. Тому в контексті ст. 58 Конституції України, яка передбачає, що закон не має зворотної дії у часі, наведені в ньому висновки не можуть бути застосовані як доказ в даній справі.

З огляду на наведене вище суд вважає твердження позивача, що договір позики від 23.01.2018 суперечить актам цивільного законодавства, порушує норми з регулювання обігу готівки та правила регулювання валютних операцій на території України, іноземна валюта не може бути предметом договору позики безпідставними.

Також суд вважає необґрунтованими посилання позивача на ст. 228 ЦК України як на підставу недійсності договору.

Так ст. 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Позивачем не зазначено, яким чином договір позики від 23.01.2018 порушує публічний порядок, не вказано об`єкт порушення, а також не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту.

Як на підставу визнання договору позики недійсним позивач посилається на ст. 229 ЦК України, яка визначає правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки, а саме якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

П. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначає, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В позовній заяві ТОВ «Інвестзахідгруп» зазначило про неможливість використання валютних коштів в розмірі 144 000,00 доларів США в господарській діяльності підприємства, а також зазначає, що укладення договору позики відбулося під впливом помилки і на вкрай невигідних умовах для самого товариства, підприємство не отримало економічної вигоди, прибутку, збільшення активів чи зростання капіталу, крім того існує ризик втрати об`єкта іпотеки.

Суд вважає такі твердження позивача безпідставними та необґрунтованими. В судовому засіданні встановлено, що на даний час позичальником кошти позикодавцеві не повернуто, хоча сума позики остаточно повинна була бути повернута до 23.05.2018.

Також, на думку суду, мета отримання позики та її цільове призначення не є істотними умовами договору, а тому їх не зазначення в договорі позики не є підставою для визнання його недійсним. Цілі, на які використовуються отримані в позику кошти, визначаються позичальником самостійно.

Крім того, суд зазначає, що при укладенні договору позики сторони погодили спосіб передачі коштів та уповноважили на отримання коштів та підписання боргової розписки директора товариства. Спосіб оприбуткування вказаних коштів (оформлення прибуткових касових ордерів, актів приймання-передачі готівкових коштів тощо) вирішується позичальником самостійно та не впливає на дійсність договору.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що Договір позики від 23.01.2018 порушує публічний порядок, укладений під впливом помилки та на вкрай невигідних для позичальника умовах, а також суперечить актам цивільного законодавства.

Тому суд вважає позов безпідставним та вважає, що в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестзахідгруп» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 13.06.2019.

Суддя