Єдиний унікальний номер 219/6603/2014-ц Номер провадження 22-ц/804/1817/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 219/6603/2014 за позовом Бахмутської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи комунальне підприємство «Бахмутська житлова управляюча компанія», ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2015 року (суддя Шевченко Л.В.),

в с т а н о в и в :

20 листопада 2014 року Артемівська міська рада в особі Управління муніципального розвитку звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до ордеру на житлове приміщення №000389 серія 2012/пз від 27 червня 2012 року відповідачці було надано право зайняти житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 16,78 кв.м, загальною площею 28,78 кв.м. Згідно акту від 22 серпня 2014 року відповідачка в спірній квартирі не проживає. Таким чином, ОСОБА_1 не підтримує температурний режим в зазначеній спірній квартирі, перестала користуватися квартирою, що доводить відсутність намірів відноситись до квартири як до свого постійного місця проживання. Позивач просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за вказаною адресою.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2015 року позов Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи комунальне підприємство «Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг», ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила вправо користування жилим приміщенням, задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням загальною площею 28,78 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .

Постановою Верховної ради України №984-VIII від 04 лютого 2016 року місто Артемівськ перейменовано в місто Бахмут Донецької області.

Рішенням 82 сесії 6 скликання Артемівської міської ради АДРЕСА_1/82-1443 від 23 березня 2016 року «Артемівську міську раду» перейменовано в «Бахмутську міську раду».

Рішенням Бахмутської міської ради АДРЕСА_1/90-1636 від 31 серпня 2016 року комунальне підприємство «Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг» перейменоване в комунальне підприємство «Бахмутська житлова управляюча компанія».

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом Бахмутської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи комунальне підприємство «Бахмутська житлова управляюча компанія», ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила вправо користування жилим приміщенням, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилася відповідачка ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що про судові засідання у даній справі ОСОБА_1 не була повідомлена належним чином, судові повістки жодного разу не отримувала. ОСОБА_1 є інвалідом першої групи по патології опорно-рухового апарату, потребує постійного стороннього догляду. З початку 2013 року по березень 2018 року відповідачка не проживала в спірній квартирі, оскільки хворіла та перебувала на утриманні у племінника ОСОБА_4 , потім у двоюрідного брата ОСОБА_5 ОСОБА_1 крім спірної квартири іншого житла не має.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем та третіми особами не надано.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник відповідачки ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача Бахмутської міської ради Саржевський С.О., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

Представник третьої особи комунального підприємства «Бахмутська житлова управляюча компанія» Міняйло Н.В., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційної інстанції просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, згідно якої просить справу розглянути за її відсутності, залишити апеляційну скаргу відповідачки без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, відповідачки та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі пункту 9 частини 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цієї редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 , крім іншого, обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Цей довід апеляційної скарги є прийнятним, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції судові виклики і повідомлення здійснювалися у порядку, визначеному главою 7 розділу 1 Цивільного процесуального кодексу України в редакції 2004 року.

Статтею 158 ЦПК України, в редакції яка була чинна на час розгляду справи у суді першої інстанції, визначено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2014 року дана цивільна справа розглянута за відсутності відповідачки ОСОБА_1 та у справі постановлено заочне рішення.

Відповідно до статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тобто заочний розгляд справи у суді проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача.

Проте відомості щодо належного повідомлення відповідачки про розгляд справи 10 лютого 2014 року у матеріалах справи відсутні.

Так, за правилом частин третьої, четвертої статті 74 цього Кодексу судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання.

Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (частини перша - четверта статті 76 ЦПК України в редакції 2004 року).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що повернення судової повістки за закінченням встановленого строку зберігання не є врученням судової повістки в порядку, встановленому статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України в редакції 2004 року.

З матеріалів справи вбачається, що судова повістка, адресована ОСОБА_1 , була повернута за закінченням терміну зберігання (а.с.28,30).

Отже, суд розглянув справу, не повідомивши відповідачку належним чином про час та місце судового засідання, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року; «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи справу по суті апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до ордеру на житлове приміщення № 000389 серія 2012/пз, виданого 27 липня 2012 року виконавчим комітетом Артемівської міської ради, ОСОБА_1 було надано право зайняти жиле приміщення житловою площею 16,78 кв.м, загальною площею 28,78 кв.м, яке розташоване по АДРЕСА_2 (а.с.4 т.1).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2013 року позов ОСОБА_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_3 , до ОСОБА_1 , Артемівської міської ради, КП «Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг», ПП «Квартал» про усунення перешкод в користуванні житлом та відшкодування шкоди задоволений частково. Зобов`язано усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_4 , яка належить останній на праві приватної власності, зі сторони ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 підтримувати температурний режим у квартирі АДРЕСА_1 , необхідний для зберігання та експлуатації мережі водопостачання та каналізаційного відведення у зимовий період, тобто з 15 жовтня по 15 квітня щороку (а.с.6-7 т.1).

З акту від 03 лютого 2014 року, складеного майстрами ПП «Квартал» ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вбачається, що з 01 лютого 2014 року припинилася подача холодної води в квартиру АДРЕСА_4 , де проживає ОСОБА_2 Комісією було встановлено, що стояк холодного водопостачання, який проходить через квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , замерз у зв`язку з тим, що в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не проживає та не підтримує температурний режим (а.с.8 т.1).

З акту від 22 серпня 2014 року, складеного комісією у складі майстра ОСОБА_6 та паспортиста ОСОБА_7 ПП «Квартал», вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 , 1940 року народження, яка за даною адресою не проживає (а.с.9 т.1).

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Правову підставу визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, позивач зазначив статтю 71 ЖК України.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент пред`явлення позову, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент пред`явлення позову, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З обставин справи, встановлених судом першої інстанції, вбачається, що основним квартиронаймачем спірної квартири є відповідачка ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність підстав для визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

При ухваленні судового рішення, суд першої інстанції виходив з наступного.

Суд першої інстанції, посилаючись на акти житлової організації від 03 лютого 2014 року та від 22 серпня 2014 року (а.с.8,9 т.1), зазначив, що судом не встановлено жодної поважної причини непроживання відповідачки ОСОБА_1 протягом більше 6 місяців у спірній квартирі, тому на підставі ст.71, 72 ЖК України її необхідно визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідачки понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, матеріали справи не містять.

Відповідачка ОСОБА_1 в апеляційній скарзі та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердили не проживання відповідачки ОСОБА_1 в спірній квартирі, при цьому зазначили причину не проживання - тривалу хворобу відповідачки, вона з 2013 року не може рухатись, та необхідність стороннього догляду за нею, оскільки вона є інвалідом 1 групи (а.с. 11-15).

Також, визнаючи відповідачку ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною квартирою, суд не врахував те, що спірна квартира є її єдиним жилим приміщенням, на користування яким, вона має право.

Разом із тим, доказів на підтвердження того, що у відповідачки існує інше постійне місце проживання, окрім спірного, матеріали справи не містять.

Аргумент заявлений представником третьої особи КП «Бахмутська житлова управляюча компанія» в судовому засідання апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 на протязі кількох років не сплачувала комунальні платежі за квартиру, колегія суддів відхиляє, оскільки факт несплати комунальних платежів за квартиру не має наслідком позбавлення права користування нею.

У позові та в судовому засіданні представники позивача та третьої особи посилаються на те, що квартира не придатна для житла.

Проте незадовільний стан житлового приміщення, в якому зареєстрована відповідачка, не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ні співмірність такого визнання відповідній меті. А обґрунтування пропорційності Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Оскільки суд першої інстанції не встановив, що відповідачка має інше постійне місце реєстрації та проживання, окрім спірного, за станом здоров`я, тобто з поважних причин, не проживала в спірній квартирі, колегія суддів приходить до висновку, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою покладе на останню надмірний тягар, тому з урахуванням конкретних обставин справи, та підстав, якими обґрунтовано позовні вимоги, вимоги позивача не можуть бути задоволені.

Встановлені фактичні обставин справи та матеріали справи не дають підстав для висновку, що позивач надав переконливі, взаємоузгоджені і неспростовні докази на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві.

Встановивши, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, суд апеляційної інстанції скасовує рішення і ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2015 року скасувати.

В задоволенні позову Бахмутської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи комунальне підприємство «Бахмутська житлова управляюча компанія», ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова

Повний текст постанови складено 18 липня 2019 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна