ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9353/18 Номер провадження 22-ц/814/1581/19Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представники відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Прокуратури Полтавської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2019 року,ухвалене суддею Материнко М.О., повний текст рішення складено - 05 квітня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Секретаріат уповноваженого Верховної ради з прав людини, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду,-

В С Т А Н О В И В:

16.11.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області на свою користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 178 889,00 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн., завданої бездіяльністю органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до ст. 43 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Так, рішення Полтавського районного суду м. Полтави від 17.09.2015 року № 545/1491/15-ц, що набрало законної сили та не було скасоване у передбаченому законом порядку за результатом його перегляду у вищих інстанціях, в тому числі Верховним Судом України (21.10.2016 р.), яким захищені права та інтереси позивача, порушені у результаті її незаконного звільнення з роботи, не виконується Боржником (Полтавською обласною радою) ані у добровільному порядку, ані у примусовому порядку відповідно до чинного законодавства. За даним фактом, за повідомленням Департаменту ДВС Міністерства юстиції України 08.12.2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі по тексту - ЄРДР) за № 0003566 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.03.2018 р. № 554/6231/17, що набрало законної сили за результатом апеляційного перегляду (12.07.2018 р.), яким також захищені порушені права та інтереси позивача у результаті її незаконного звільнення з роботи, - не виконується Боржниками (Департаментом охорони здоров`я Полтавської ОДА, Полтавською обласною радою). Відомості за фактом умисного невиконання вказаного рішення суду, що набрало законної сили, внесено до ЄРДР за № 0000173 від 12.06.2018 року на підставі Заяви ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 12.06.2018 р. Позивач вказує, що органами досудового розслідування та прокуратури нездійсненно своєчасних необхідних процесуальних та слідчих дій з метою повного та неупередженого розслідування вказаного кримінального провадження та притягнення винних за невиконання рішення суду осіб (керівників органів юридичних осіб-боржників) до відповідальності. У зв`язку із чим рішення суду залишається невиконаним, порушення трудових прав та інтересів позивача, які повинні бути негайно поновленні на підставі рішення суду, триває та ефективний їх захист і відновлення не здійснюється. Вказані кримінальні провадження неодноразово закривались постановами слідчих, при цьому прокурорами в порядку процесуального керівництва не здійснювалось жодних передбачених законом дій для належного контролю за органами досудового розслідування. Позивач зазначає, що вона, як потерпіла у кримінальних провадженнях, використовувала належне право на оскарження бездіяльності слідчого та прокурора, разом із тим, була вимушена з 2015 року (з моменту внесення відомостей в ЄРДР) звертатись із чисельними заявами до слідчого, процесуального прокурора та контролювати хід, повноту і своєчасність здійснення ними повторного розслідування, виконання ними своїх обов`язків, передбачених законом; зверталась до уповноважених органів із захисту прав людини та громадських організацій, однак кримінальні провадження закривались, рішення суду залишається без виконання. Позивач зазначає, що бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури спричинила їй моральної та матеріальної шкоди. Моральна шкода виразилась у порушенні нормального укладу життя, що призвело до глибоких стресів, переживань та моральних страждань, які негативно вплинули на її здоров`я, і, як наслідок, перебування на тривалому коштовному лікуванні, що позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, порушило звичайні суспільні та родинні зв`язки; моральні переживання мали прояв у виникненні зневіри у захисті її прав з боку Держави загалом, зневіри бути поновленою на роботі, отримати трудову книжку із записом про роботу та отримувати у подальшому пенсію, тобто сподіватись що рішення суду буде виконане, а особи, які винні у невиконанні рішення суду будуть встановлені під час досудового розслідування. Моральну шкоду оцінено позивачем у розмірі 1 000 000,00 грн. Матеріальна шкода полягає у витратах на лікування та визначена позивачем у розмірі - 178 889,00 грн. Таким чином, позивач прохала суд відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну та моральну шкоду, спричинену бездіяльністю ГУНП в Полтавській області та прокуратури Полтавської області під час здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0003566 від 08.12.2015 року та № 0000173 від 12.06.2018 року.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2019 року позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Секретаріат уповноваженого Верховної ради з прав людини, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду - задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 178 889,00 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн., завданої бездіяльністю органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області та прокуратури Полтавської області солідарно судовий збір в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в сумі 2 683,33 грн.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області та прокуратури Полтавської області солідарно судовий збір в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 7 500,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю відповідачів та наслідками у вигляді спричиненої позивачу шкоди, а також розмір шкоди є доведеними, виходячи з того, що слідчими у кримінальному провадженні № 0003566 допущено бездіяльність та порушено своєчасність здійснення своїх повноважень та без проведення повного та всебічного розслідування закрито кримінальне провадження. Бездіяльність виразилась у не вчиненні дій по встановленню осіб, уповноважених на виконання рішень судів, допущених до негайного виконання, та у подальшому без проведення необхідних слідчих та процесуальних дій при здійсненні досудового розслідування після відновлення закритого кримінального провадження № 0003566 не відбулося відновлення порушених інтересів потерпілої сторони ОСОБА_1 у попередній стан, а знову було закрите кримінальне провадження. Постанова старшого слідчого СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області від 03.12.2018 р. про закриття вказаного кримінального провадження № 0003566 скасована ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.01.2019 р. за скаргою ОСОБА_1 у порядку ст. 303 КПК України. На вимогу суду першої інстанції надати докази щодо організації процесуальним прокурором продовження досудового розслідування відповіді прокуратурою Полтавської області не надано. У порядку здійснення прокурорського нагляду за проведенням досудового розслідування прокурором не було вжито передбачених законом заходів, які він уповноважений вчиняти своєчасно, та допущено бездіяльність. Під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Нормативне закріплення розумності строків у КПК України є важливим. Перспективним є створення механізмів для забезпечення реального прискорення процесу, розробка і прийняття закону про компенсацію за порушення права на судочинство у розумний строк або права на виконання судового акту у розумний строк. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя відповідно до чинного КПК України. Тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003566, порушеного за фактом умисного невиконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року № 545/1491/15-ц, що набрало законної сили 14.01.2016 р., триває протягом трьох років і досудове розслідування за цей період неодноразово було закрито, а по відновленню провадження слідчим та прокурором так і не вчинено своєчасних необхідних слідчих і процесуальних дій зі встановлення осіб, відповідальних за невиконання рішення суду, допущеного до негайного виконання. Факт неналежного виконання слідчим та прокурором своїх службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003566 повністю доведено наданими письмовими доказами у справі в їх сукупності. Законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Заявлена сума коштів до відшкодування матеріальної шкоди становить 178 889,00 грн. та полягає у витратах, понесених позивачем на відновлення її стану здоров`я. На підтвердження понесених витрат позивачем надано належні письмові докази (квитанції та інші платіжні документи) (т.1 а.с. 212 - 240). Протиправна бездіяльність службових осіб призвела до втрати з боку позивача нормальних життєвих зв`язків (суспільних та родинних), а також звичок, як громадянина та людини, на підтвердження чого судом першої інстанції досліджено висновок спеціаліста ОСОБА_7 від 28.11.2018 року. Вказаним висновком підтверджено наявність моральних та душевних страждань через порушення нормального укладу життя, які негативно вплинули на її здоров`я, і, як наслідок, позивач ОСОБА_1 потребувала лікування, що підтверджується письмовими доказами у справі: виписками з історії хвороби (т.1 а.с. 207-211), консультативними висновками спеціалістів (т.1 а.с. 225-227), листками непрацездатності (т.1 а.с. 241 -255 ). Вказане позбавило можливості позивача реалізації своїх звичок і бажань у житті, порушило звичайні суспільні та родинні зв`язки. Згідно з вказаним висновком прояви моральних та душевних страждань ОСОБА_1 потребують довготривалого лікування та нагляду спеціалістів; рекомендовано проходження комплексної тривалої реабілітаційної допомоги медичного та соціально-психологічного характеру. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності, поміркованості і справедливості, з урахуванням обставин справи та наслідків, що настали для позивача, яка зазнала душевних страждань унаслідок невиконання слідчим та прокурором своїх службових обов`язків та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення суми відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

В апеляційній скарзі Прокуратура Полтавської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач, як на підставу своїх позовних вимог, посилається на здійснення тривалий час, тобто з 08 грудня 2015 року та по даний час досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 0003566 та винесення слідчими суддями за результатами розгляду її скарг низки процесуальних ухвал. Суд першої інстанції помилково вважав, що зазначене є підставою для задоволення позовних вимог. Однак, такі висновки не грунтуються на вимогах ст. 82 ЦПК України та підлягають доведенню позивачем на загально визначених підставах згідно зі статтею 81 ЦПК України. Зі змісту ухвал суду, що винесені у межах кримінального провадження, не вбачається вчинення саме відповідачем у справі прокуратурою Полтавською області неправомірності дії (бездіяльності) відносно позивача та наявності його вини. Ухвали судів у кримінальному судочинстві не є преюдиціальними для суду цивільної юрисдикції, а всі складові елементи цивільно-правової відповідальності підлягають доведенню позивачем на загальних підставах. ОСОБА_1 обгрунтувала свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди внаслідок бездіяльності відповідача, вважаючи процесуальні рішення та дії слідчого незаконними з огляду на ухвали слідчого судді. Водночас, зазначене не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обгрунтованими, оскільки оскарження ОСОБА_1 процесуальних рішень слідчого є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функції досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Реалізація такого механізму, як оскарження постанов слідчого у розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. ОСОБА_1 , окрім однієї ухвали слідчого судді та копій її звернень до органів влади, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань. Позивачем не доведено заподіяння відповідачами матеріальної шкоди, адже будь-який причинно- наслідковий зв`язок між матеріальними витратами позивача та здійсненням досудового розслідування у кримінальному провадженні відсутні. Разом з цим, з позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що її хвилювання та нервове напруження вона пов`язує із діями осіб, що не є учасниками даного провадження Полтавської обласної ради та Департаменту охорони здоров`я Полтавської ОДА, що безпосередньо були відповідачами у цивільних справах за її позовами та які повинні були виконати рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Полтавського обласного Центру МСЕ. При ухваленні рішення судом першої інстанції не вказано жодної норми матеріального права, як підставу для задоволення позовних вимог у цій частині. Судом першої інстанції безпідставно покладено в осонову підстав для задоволення позову висновк спеціаліста ОСОБА_7 від 28.11.2018р., оскільки він є неналежним доказом у розумінні вимог до висновків експерта визначених ст. 102, 106 ЦПК України. Водночас, в порушення ст. 110 ЦПК України він не узгоджується з іншими доказами у справі. Суд першої інстанції не звернув уваги та не відмовив у задоволенні позову у зв`язку із його пред`явленням до неналежного відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області. У рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Згідно Положення про Державну казначейську службу України, затверджене постановою КМУ від 15.04.2015р. № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямоввується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського облікувіиконання бюджетів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Виходячи з зазначених положень, Державна казначейська служба України є належним відповідачем щодо заявлених вимог про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Судом першої інстанцїі неправильно застосовано положення ст. 141 ЦПК України, згідно з ч.1 зазначеної статті ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно рішення суду будь-яких грошових коштів, а ні з прокуратури Полтавської області, а ні з Головного управління національної поліції в Полтавській області не стягнуто, тому рішенням суду першої інстанції безпідставно розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку із бездіяльністю слідчих ГУНП в Полтавській області та Прокуратури Полтавської області у кримінальному провадженні, у якому позивач є потерпілою, їй завдано глибокі та довготривалі моральні страждання та матеріальну шкоду. При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи вправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Дії слідчих ГУ НП в Полтавській області та Прокуратури Полтавської області, які позивач вважає незаконними, такими, що порушують її права, гарантовані Конституцією України, та стосуються невнесення до ЄРДР заяви позивача про кримінальне правопорушення та ряду інших процесуальних дій, що безпосередньо регулюються КПК України, стаття 303 якого передбачає право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Позивач неодноразово подавала скарги до Прокуратури Полтавської області, Генерального прокурора України, ГУНП у Полтавській області, а також до суду на бездіяльність слідчих поліції та прокурорів. На вказані скарги зазначеними установами позивачу надавалися відповіді щодо причин невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення головою Полтавської обласної ради та директором Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації. Сам факт невнесення відповідних даних про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 та подальше визнання судом бездіяльності слідчого щодо такого невнесення, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого в рамках кримінального процесуального законодавства не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача в розумінні ст. 23 ЦК України. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд при винесенні постанови від 04.07.2018 р. у справі № 641/2328/17 та постанови від 31.10.2018р. у справі № 646/5224/17. Обгрунтування судом підстав для задоволення позову зводиться до надання останнім оцінки діям слідчих та прокурорів у розслідуванні кримінального провадження в рамках цивільного процесу. Проте, кримінально-процесуальним законом визначено спеціальний порядок розгляду скарг потерпілого, тому суд в рамках цивільного процесу не наділений повноваженнями визначати протиправність дій чи бездіяльність органів поліції та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях. Встановлення факту неправомірності дій органів досудового розслідування є компетенцією органів кримінальної юстиції, а тому в порядку цивільного судочинства питання про відшкодування шкоди може розглядатися тільки після встановлення такого факту. Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 вказує на те, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб вона зазнала душевних та психічних страждань, зобов`язана була докладати додаткових зусиль для доведення своїх вимог щодо розгляду звернень. Однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього позивач не надала. Надані позивачем докази і фактичні обставини справи не дають обгрунтованих підстав вважати, що позивачу було завдано моральної шкоди. Позивачем не доведено ні факту заподіяння їй моральної шкоди, ні причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів, а також не зазначено з яких саме міркувань позивач виходила при визначенні розміру моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн, а тому відсутні підстави для задоволення позову та стягнення моральної шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. У рішенні Верховного Суду України від 18.11.2009р. № 6-12041св09 зазначено, що при визначенні розміру спричиненої моральної шкоди суди повинні враховувати те, що розмір такої шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. Сума моральної шкоди, яку стягнув суд, а саме 500 000 грн. не відповідає засадам розумності та справедливості та є значно завищеною. Зазначає, що управління Казначейства коштами Державного бюджету не можуть розпоряджатися, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Полтавській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. У даному випадку розмір відшкодування, визначений судом першої інстанції, не співмірний з діями відповідачів, якими ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. При цьому сам факт завдання такої шкоди є недоведеним. Єдиним доказом, яким суд першої інстанції підтверджує факт завдання позивачу моральної шкоди є висновок спеціаліста ОСОБА_7 від 28.11.2018 р., однак вказаний доказ є недопустимим з огляду на те, що спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи). Частиною 2 ст. 74 ЦПК України допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. Частиною 1 ст. 72 Цпк встановлено, що експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставни справи. Згідно з наведеними вимогами ЦПК України при доведенні факту завдання моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку із певними діяннями допустимим доказом є висновок експерта, а не спеціаліста. Спеціаліст може бути залучений судом виключно для надання технічної допомоги і його висновки не можуть використовуватися як доказ існування обставин, на які посилаються сторони. Вказане свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а саме: факту завдання позивачу моральної шкоди, її розміру та наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою та діяннями відповідачів. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції послався виключно на докази, які підтверджують факт понесення позивачем витрат на лікування. Заявивши вимоги про відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_1 повинна була довести не тільки понесення нею витрат на лікування, але й наявність причинно-наслідкового зв`язку між необхідністю такого лікування та вчиненнм відносно неї неправомірних діянь з боку відповідачів. Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження того, що необхідність її лікування настала саме внаслідок протиправних діянь відповідачів та з їх вини.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 просить апеляційній скарги відповідачів задовольнити частково, змінити у резолютивній частині рішення суду першої інстанції другий абзац в частині «стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 » (і далі по тексту) та викласти його у наступній редакції «стягнути з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 » (і далі по тексту), в іншій частині рішення суду залишити без змін. Вказує, що її позовні вимоги пролягали у порушення її прав, тривале розслідування кримінального провадження, бездіяльність відповідачів прокуратури Полтавської області та ГУ Національної поліції у Полтавській області та повинні , на її думку, бути відновлені шляхом відшкодування моральної та матеріальної шкоди, розір якої визначається судом за критеріями, що мають істотне значення, та належать до характеру порушень і обставин, що є юридичним захистом її прав національним судом України. Деліктні зобов`язання та уивільно-правова відповідальність, яка виникла між нею та відповідачами, перебуває у площині цивільних правовідносин її як потерпілої особи та держави (прокуратура Полтавської області та ГУ Національної поліції у Полтавській області), що не регулюються нормами КПК України. Крім цього, зазначає, що у відповідності до ст.ст. 74,76,95 ЦПК України нею надано висновок спеціаліста ОСОБА_7 від 28.11.2018 р., яка є психологом -психотерапевтом, дійсним членом Європейської асоціації психотерапії, сертифікована при Віденському Інституті індивідуальної глибинної психології за Адлером, кваліфікація за програмою ОБСЄ, є дійсним членом Європейської Асоціації Психотерапії, має інші сертифікації, що підтвердєую Державний реєстр Української Спілки Психотерапевтів, щодо її обстеження, вказаний висновок підтверджує наявність моральних та душевних страждань через порушення нормального укладу життя, які негативно вплинули на здоров`я, і, як наслідок, вона потребувала лікування, що підтверджється письмовими доказами по справі. Крім цього, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірного тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується. У рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 р. № 12-рп/2001 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України «Про державний бюджет України на 2001 р.» (справа про відшкодування шкоди державою) Конституційний Суд дійшов висновку, що Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утриманння державних органів (статті 56,62). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно входив з норм ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, якою передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. У мотивувальній частині рішення, суд вказав на те, що шкода підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, а у резолютивній частині рішення вказав «стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, до повноваження суду апеляційної інстанції входить зміна судового рішення, яка полягає у доповненні чи зміні його мотивувальної або резолютивної частин.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року у цивільній справі № 545/1491/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14.01.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільним і кримінальних справ України від 25.05.2016 року, а також Верховного Суду України від 21.10.2016 р., позов ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Полтавської ОДА та Полтавської обласної ради про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Полтавського обласного Центру МСЕ з 22.05.2015 року - задоволено, розпорядження та наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано та поновлено на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 21 травня 2015 року (т.1 а.с. 10-13).

Вказане рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року у цивільній справі № 545/1491/15-ц набрало законної сили 14.01.2016 р. та не було скасовано у передбаченому законом порядку.

Вказане рішення суду допущено судом до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення розміру заробітку за один місяць.

В частині поновлення ОСОБА_1 на роботі рішення суду добровільно не було виконано боржником, у зв`язку із чим виконавчий лист № 545/1491/15-ц, виданий 17.09.2015 р. на його виконання Полтавським районним судом Полтавської області, був пред`явлений стягувачем ОСОБА_1 до примусового виконання (т.2 а.с. 10).

Виконавче провадження постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ від 21.11.2018 року було закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із тим, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі не було виконане боржником (Полтавською обласною радою); повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення 19.11.2018 року скеровано державним виконавцем до СУ ГУНП у м. Києві ( т.1 а.с. 8).

Із витягу з ЄРДР від 30.03.2018 р. вбачається, що Полтавським ВП ГУ НП в Полтавській області на підставі вказаного повідомлення внесено відомості до ЄРДР за № 0003566 від 08.12.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України (т.1 а.с. 20).

У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілою та вручено останній пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого (т.1 а.с. 21).

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 23.03.2018 року у цивільній справі № 554/6231/17 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Полтавської ОДА та Полтавської обласної ради про визнання незаконним і скасування рішення Полтавської ОДА від 26.04.2017 року № 469, поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Полтавського обласного Центру МСЕ з 26.04.2017 року по 13.07.2017 року та на посаді директора КП «Полтавського обласного Центру МСЕ» Полтавської ОДА» з 14.07.2017 року, яке переглянуто 12.07.2018 року Апеляційним судом Полтавської області, що набрало чинності, та також було допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі (т.1 а.с. 24-37, 38-44).

Вказане рішення суду в частині негайного поновлення ОСОБА_1 також не було у добровільному порядку негайно виконане боржником.

23.03.2018 року Полтавським ВП ГУ НП в Полтавській області за заявою ОСОБА_1 від 12.06.2018 р. про кримінальне правопорушення за фактом умисного невиконання вказаного рішення суду внесено відомості до ЄРДР за № 0000173 від 12.06.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (т.1 а.с. 50).

Уподальшому кримінальне провадження № 0003566 від 08.12.2015 року та кримінальне провадження № 0000173 від 12.06.2018 року об`єднані в одне за загальним номером 0003566.

Досудове розслідування вказаного кримінального провадження здійснюється слідчими СУ ГУ НП в Полтавській області, а процесуальне керівництво - прокуратурою Полтавської області.

Позивач зазначає, про вбачається з матеріалів справи, що жодної особи, відповідальної за негайне виконання рішень судів, не було встановлено під час досудового розслідування та не вчинено необхідних своєчасних дій з боку слідчого та прокурора, хоча орган, на якого покладено обов`язок поновлення ОСОБА_1 на роботі чітко визначено в рішеннях суду, тому вона вимушена була самостійно виявляти осіб та їх дії, направлені на ухилення від виконання рішень судів.

Позивач ОСОБА_1 03.04.2018 року зверталася до правоохоронних органів у передбаченому законом порядку із заявою про вчинення кримінального правопорушення керівником Департаменту охорони здоров`я Полтавської ОДА ОСОБА_8, однак відомості до ЄРДР внесено не було.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 25.04.2018 р. № 554/2362/18 зобов`язано уповноважену особу СВ Полтавського ВП НП в Полтавській області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 03.04.2018 р. про вчинення кримінального правопорушення керівником Департаменту охорони здоров`я Полтавської ОДА ОСОБА_8 та головою Полтавської обласної ради ОСОБА_9 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 172, ч. 3 ст. 382 КК України.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12.09.2018 року № 554/7141/18 зобов`язано уповноважену особу прокуратури Полтавської області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 21.08.2018 року про вчинення кримінального правопорушення слідчими та прокурорами за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України за фактом безпідставного неодноразового закриття кримінальних проваджень.

Враховуючи те, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року № 545/1491/15-ц про поновлення ОСОБА_1 було допущене до негайного виконання та уповноважена особа органу (Полтавської обласної ради) на поновлення ОСОБА_1 на роботі була зобов`язана за рішенням суду повернути працівника в попередній стан, який існував до її незаконного звільнення, і враховуючи те, що такого негайного поновлення на роботі не відбулося, оскільки ОСОБА_1 не була допущена до робочого місця та до виконання своїх трудових обов`язків жодного дня, органом досудового розслідування не було встановлено особу, відповідальну за умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили, тоді як рішенням суду чітко визначено юридичну особу боржника.

ОСОБА_1 , як сторона кримінального провадження (потерпіла), користувалася своїм законним правом на оскарження дій, рішень та бездіяльності слідчого та прокурора у порядку, передбаченому ст. 303 КПК України.

Вказаний порядок є способом контролю за виконанням слідчим та прокурором своїх обов`язків під час досудового розслідування.

Судом першої інстанції встановлено, що слідчими у кримінальному провадженні № 0003566 допущено бездіяльність та порушено своєчасність здійснення своїх повноважень та без проведення повного та всебічного розслідування закрито кримінальне провадження. Бездіяльність виразилась у не вчиненні дій на встановлення осіб уповноважених на виконання рішень судів, допущених до негайного виконання та у подальшому без проведення необхідних слідчих та процесуальних дій при здійсненні досудового розслідування після відновлення закритого кримінального провадження № 0003566, не відбулося відновлення порушених інтересів потерпілої сторони, ОСОБА_1 , у попередній стан, а знову закрито кримінальне провадження.

Остання постанова старшого слідчого СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області від 03.12.2018 р. про закриття вказаного кримінального провадження № 0003566 скасована ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.01.2019 р. за скаргою ОСОБА_1 в порядку ст. 303 КПК України (т.2 а.с. 71-72).

На вимогу суду надати докази щодо організації процесуальним прокурором продовження досудового розслідування до суду відповідачем прокуратурою Полтавської області не надано.

Судом першої інстанції встановлено на підставі матеріалів справи в їх сукупності, що у порядку здійснення прокурорського нагляду за проведенням досудового розслідування прокурором не було вжито передбачених законом заходів, на які він уповноважений вчинити своєчасно, допущено бездіяльність. Тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003566, порушеного за фактом умисного невиконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року № 545/1491/15-ц, що набрало законної сили 14.01.2016 р., триває протягом трьох років і досудове розслідування за цей період неодноразово було закрито, а по відновленню провадження, слідчим та прокурором так і не вчинено своєчасних необхідних слідчих і процесуальних дій зі встановлення осіб, відповідальних за невиконання рішення суду, допущеного до негайного виконання.

Станом на момент розгляду справи рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.03.2018 року № 554/6231/17 скасоване Постановою Верховного Суду України від 23.01.2019 року № 61-41235св18, однак рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року є таким, що залишене в силі в результаті його перегляду судами вищої інстанції і допущене до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, а тому підлягаю обов`язковому виконанню.

Ухвалою Другого сенату Конституційного Суду України від 20.02.2019 року № 3-425/2018 (6960/18) відкрито конституційне провадження у справі за конституційною скаргою ОСОБА_1 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини 3 ст. 40 Кодексу законів про працю.

Заявлена позивачем сума до відшкодування матеріальної шкоди становить 178 889,00 грн. та полягає у витратах, понесених позивачем на відновлення її стану здоров`я. На підтвердження понесених витрат позивачем надано належні письмові докази (квитанції та інші платіжні документи) (т.1 а.с. 212 - 240).

Згідно з висновком спеціаліста ОСОБА_7 від 28.11.2018 року щодо обстеженої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час встановлення подій, які відбулись у житті ОСОБА_1 , на підтвердження яких спеціалістом були досліджені документи стосовно ходу досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні (копії з матеріалів кримінального провадження, листи ОСОБА_1 , скарги, відповіді органів прокуратури та слідства тощо), спеціалістом зроблено висновок про виключення ймовірності вільного трактування перебігу подій позивачем на свою користь та можливість суб`єктивного навантаження у вигляді перекручування фактів, фантазування, перебільшення загрози та інших чинників, які б могли спотворити реальні події (т 2. а.с.11-14).

Факт спричинення моральної шкоди позивачу знайшов своє підтвердження під час розгляду справи. Моральна шкода оцінена позивачем у розмірі 1 000 000,00 грн. Проте, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності, поміркованості і справедливості, з урахуванням обставин справи та наслідків, що наступили для позивача, тому, з урахуванням тривалості страждань позивача, їх характеру, об`єму зусиль на відновлення втрат немайнового характеру, прийшов до висновку, що розмір суми на відшкодування моральної шкоди позивачем істотно завищений, тому буде справедливою, виваженою та помірною сума в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову, проте, резолютивна частина судового рішення підлягає зміні,виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з відкритого в Головному управління державної казначейської служби України в Полтавській області відповідного рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди у загальній сумі 178 889 грн. та моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн., завданої бездіяльністю органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури.

Обгрунтовуючи правові підстави позову, предмет та підстави якого позивач визначила самостійно, остання вказала відповідачами у справі Головне управління Національної поліції України у Полтавській області, Прокуратуру Полтавської області, Головне управління державної казначейської служби України в Полтавській області, третя особа: Секретаріат упоноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Вбачається, що відповідачем по справі позивач вказала Головне управління державної казначейської служби України в Полтавській області, .

Ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції у мотивувальній його частині вказав, щовідповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, тому відповідно до ст. 267 ЦПК України стягненню на користь позивача підлягає шкода за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Проте, у резолютивній частині судового рішення суд вказав про стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, що підлягає зміні з урахуванням мотивів, викладених у його резолютивній частині.

В іншій частині апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 3 ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про те, що на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою приймаються до уваги, вбачається, що позивачем доведені наявність шкоди, протиправність поведінки відповідачів та причинний зв`язок між поведінкою та заподяною шкодою з урахуванням вище зазначених підстав.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області містять протиріччя в частині того, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскаржння рішень, дій та бездіяльності слідчого в рамках кримінального процесуального законолавства не є підставою для відшкодування моральної шкоди, тоді як у скарзі також зазначено, що у порядку цивільного судочинства питання про відшкодування шкоди може розглядатися тільки після встановлення факту неправомірності дій органів досудового розслідування компетентним органом кримінальної юстиції.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області щодо змісту резолютивної частини судового рішення приймаються до уваги з вище зазначених підстав.

Доводи апеляційної скарги Прокуратури Полтавської області про те, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції помилково визнав здійснення протягом тривалого часу, тобто з 08.12.2015 р. і по даний час, досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 0003566 за ознаками кримінального правопррушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, та винесення слідчими суддями за результатами розгляду її скарг низки процесуальних ухвал, як підставою для задоволення позову, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем доведено всі складові елементи цивільно-правової ідповідальності відповідача на загальних підставах.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Прокуратури Полтавської області щодо тривалості, на думку позивача, здійснення досудового розслідування, оскільки відповідачем визнається строк здійснення досудового розслідування часу з 08.12.2015 р. і по даний час, що становить понад три роки та значано перевищує встановлені ст. 219 КК України строки досудового розслідування, також вказує на порушення і розумних строків, про які йдеться у скарзі. Апеляційна скарга в цій частині не містить конкретних доводів щодо складності даного кримінального провадження, у скарзі не наведено конкретних мотивів, з яких вбачається, що у даному кримінальному провадженні існували чи існують об`єктивні складнощі, які вплинули на порушення розумних строків з урахуванням вимог ч. 3 ст. 28 КПК України, яка передбачає розумні строки проведення досудового розслідування.

Згідно ч. 1,2 ст. 219 КК України, яка передбачає строки досудового розслідування, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) шість місяців - у кримінальному провадженні щодо кримінального проступку; 2) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості; 3) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину. Досудове розслідування повинно бути закінчено: 1) протягом одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку; 2) протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину. Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати: 1) двох місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку; 2) шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості; 3) дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Не відповідає дійсності, що при ухваленні судового рішення у справі суд не вказав жодної норми матеріального права, як підставу задоволення позовних вимог.

Відносно доводів апеляційної скарги Прокуратури Полтавської області щодо неправильного визначення відповідача у справі за вимогами про відшкодування шкоди за рахунок держави, то не суд визначав коло відповідачів, а позивач наділена процесуальним право визначати предмет та підстави позову, коло відповідачів. Згідно ч. 1,2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. У даному випадку відсутні сумніви відносно того, що відповідач Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області є неналежним відповідачем, оскільки згідно п. 18 Положення про Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, яке затверджено наказом Державної казначейської служби України21.11.2011 р. № 129 (у редакції наказу Державної казначейської служби України 10.05.2018 р. № 153) Головне управління Казначейської служби є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власний бланк, рахунки в участановах Казначейства та банках. Також, згідно п.п.14 п. 3 вказаного Положення … здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Згідно п.п. 8 п. 6 Положення … Головне управління Казначейства в установленому порядку має право під час здійснення безспірного списання коштів вимагати від боржників вжиття ними заходів до виконання виконавчяих докементів та за результатами їх виконання.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Полтавській області про недоведення спричинення позивачу шкоди та розмір шкоди є не співмірним з діяннями відповідачів, не заслуговують на увагу, оскільки шкода є доведеною позивачем, розмір матеріальної шкоди доводиться матеріалами справи (квитанції та інші платіжні документи) (т.1 а.с. 212 - 240), розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням висновків спеціаліста ОСОБА_7 від 28.11.2018 р., висновок спеціаліста не є висновком експерта та відноситься до письмового доказу згідно п.1 ч. 2 ст.76 ЦПК України, тому є належним та допустимим доказом. Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Полтавській області про те, що позивачем не доведено понесення нею витрат на лікування, але й наявність причинно-наслідкового зв`язку між необхідністю такого лікування та вчинення відносно неї неправомірних діянь з боку відповідачів, не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначалося вище, шкода є доведеною.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 - 384 ЦПК України Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Прокуратури Полтавської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби у Полтавській області - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2019 року- змінити в абзаці другому резолютивної частини в частині «Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 …» (і далі по тексту) та викласти його у наступній редакції «Стягнути з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 …» (і далі по тексту).

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов