Справа № 521/9484/18
Провадження № 2/521/532/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2019 року

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.,

при секретарі судового засідання - Бендери О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Русанівський бульвар, 8) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, та просив суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь МТСБУ суму сплаченого відшкодування в розмірі 8850,11 грн.; стягнути з ОСОБА_1 суму сплачених витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 1300,00 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь МТСБУ суму сплаченого судового збору в розмірі 1 762,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог Моторне (транспортне) страхове бюро України зазначає, 20.07.2016 р. з вини ОСОБА_1 , який керував автомобілем «AUDI» н.з. НОМЕР_1 в м. Одеса, була скоєна дорожньо - транспортна пригода, внаслідок чого автомобіль «ВАЗ» н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , отримав пошкодження.

Згідно позовної заяви вина відповідача у скоєнні вищезазначеної ДТП підтверджується постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.10.2016 р.

Позивач стверджує у своїй позовній заяві, що на дату скоєння цієї пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована.Заподіяна відповідачем шкода, яка виникла внаслідок ДТП, не була відшкодована потерпілій особі. Тому, власник пошкодженого автомобіля, ОСОБА_2 , з метою отримання відшкодування звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою.

Відповідно до п. п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ за рахунок коштів Фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до позовної заяви, позивач зазначає, що згідно ст. 22 Закону, МТСБУ відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП. Відповідно до висновку № 5645/4 вартість матеріального збитку складає - 8903,26 грн. Витрати МТСБУ на встановлення розміру збитку та збір документів склали 1300,00 грн. Керуючись нормами п.п. "а" п. 41.1. ст. 41 Закону в редакції, яка діяла на момент ДТП, МТСБУ 17 листопада 2016 року здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 8850,11 грн.

Згідно позовної заяви, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Ст. 1191 ЦК України та п. п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону, передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Позивач вважає, що відповідно до ст. 1191 ЦК України та п. п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону, після проведення виплати потерпілій особі у МТСБУ виникло право зворотної вимоги до відповідача.

02.08.2018 року ОСОБА_1 подав до Малиновського районного суду м. Одеси письмові заперечення, у яких просив суд повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

06.08.2018 року ОСОБА_1 подав до Малиновського районного суду м. Одеси клопотання про витребування доказів.

13.09.2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси клопотання про витребування доказів було задоволено.

06.08.2018 року ОСОБА_1 подав до Малиновського районного суду м. Одеси клопотання про залучення до участі у справі третьої сторони.

13.09.2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси клопотання про залучення до участі у справі третьої сторони було задоволено.

Також, 06.08.2018 року ОСОБА_1 подав до Малиновського районного суду м. Одеси заяву про призначення судової автомобільно-технічної експертизи.

13.09.2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси заяву про призначення судової автомобільно-технічної експертизи була задоволена, провадження у справі було зупинено, а справа направлена Одеського науково - дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, буд. 21, для проведення експертизи.

28.03.2019 року на адресу Малиновського районного суду м. Одеси надійшов супровідний лист № 18-3702/3699/3700/3701 від 25.03.2019 року, у якому суду було повідомлено про неможливість дачі висновку, оскільки експертиза не була оплачена ОСОБА_1

28.03.2019 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було відновлено провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче судове засідання.

22.05.2019 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси підготовче провадження закрито та призначено судове засідання по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, а, також, просив розглядати справу без його участі.

Відповідач в судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнавав та заперечував проти задоволення позову, надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволені позовної заяви.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно, подав до суду клопотання, в якому просив слухати справу за його відсутності, зазначив, що страхове відшкодування отримав та претензій до позивача та відповідача немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.07.2016 р. з вини ОСОБА_1 , який керував автомобілем «AUDI» н.з. НОМЕР_1 в м. Одеса, була скоєна дорожньо - транспортна пригода, внаслідок чого автомобіль «ВАЗ» н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 , отримав пошкодження.

Дані факти були встановленні у постанові Малиновського районного суду м. Одеси від 04.10.2018 року, а отже згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено, що на дату скоєння цієї пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована. Даний факт відповідачем не оспорювався, а тому згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що власник пошкодженого автомобіля, ОСОБА_2 , з метою отримання відшкодування звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою.

Позивач зазначає, що згідно ст. 22 Закону, МТСБУ відшкодовало у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП. Відповідно до висновку № 5645/4 вартість матеріального збитку складає - 8903,26 грн. Витрати МТСБУ на встановлення розміру збитку та збір документів склали 1300,00 грн. Керуючись нормами п.п. "а" п. 41.1. ст. 41 Закону в редакції, яка діяла на момент ДТП, МТСБУ 17 листопада 2016 року здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 8850,11 грн., проте суд ставиться критично до даних тверджень.

В матеріалах справи відсутній Страховий Акт, на підставі якого мало бути визначено суму страхового відшкодування, розрахунок відшкодування для проведення відновлювальних - робіт в транспортному засобі «ВАЗ- 21051» д/н НОМЕР_2.

Позивач надав до суду розрахунок матеріальної шкоди та відновлювального ремонту, посилаючись на висновок спеціаліста, який розрахував інженер-механік, проте будь-які сертифікати інженера-механіка, про те що він має відповідну освіту, а також, чи має право взагалі проводити оцінку КТЗ, відсутні в матеріалах справи.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про оцінку майна», професійна оціночна діяльність - діяльність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна.

Згідно ч. ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи, а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Згідно ч. ст. 7-1 ЗУ «Про судову експертизу», підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

У своєму висновку інженер-механік ОСОБА_4 вказує, що дослідження пошкодженого автомобіля «ВАЗ» проводилося на підставі наданих замовником матеріалів, без належного огляду об`єкта оцінки, а саме: свідоцтва про реєстрацію автомобіля «ВАЗ - 21051» та його реального стану.

Згідно п. 5.1. «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» що затверджена наказом № 142/52092 Міністерством юстиції України Фондом державного майна від 24.11.2003 року, технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом (оцінювачем), який складає висновок чи звіт (акт), можливе тільки за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство, у разі надання ними даних, необхідних для оцінки.

Виходячи з вищевказаного інженер-механік ОСОБА_4 не міг надати вірний висновок та розрахунок щодо стану транспортного засобу «ВАЗ-21051» д/н НОМЕР_2, а тому суд вважає даний висновок недопустимим та неналежним доказом.

Отже суд вважає, що витрати позивача на замовлення висновку експерта № 35007 не підлягають задоволенню, так як висновок ОСОБА_4 був зроблений з порушенням ЗУ «Про оцінку майна» та ЗУ «Про судову експертизу».

Не зважаючи на відсутність страхового акту, в матеріалах справи МТСБУ, 16.11.2016 року на підставі незрозумілих для суду відомостей винесено Наказ № 8950 Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 . В зв`язку з цим, МТСБУ 17 листопада 2016 року на підставі платіжного доручення №8950 рв перерахувало на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування згідно Наказу №8950. А тому, суд вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, стосовно факту виплати та розміру сумми страхового відшкодування ОСОБА_3

А також, 20 вересня 2016 року МТСБУ на підставі платіжного доручення №35007 перерахувало на користь ПрАТ «СТ «Іллічівське» на послуги з врегулювання справи № 35007, щодо здійснення регламентної виплати згідно рах. № 35007 суду не зрозуміло за врегулювання якої справи і для чого, а отже суд приходить до висновку, що даний доказ є неналежним та недопустим. А тому, суд вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, стосовно факту встановлення розміру збитку та збору документів у суммі 1 300 грн.

Суд роз`яснює позивачу, що він не вірно розуміє правову природу цивільно-правових відносин що склалися між ним та відповідачем, та роз`яснює наступне.

Позивач вважає, що він здійснив виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 8850,11 грн. та послуги з врегулювання справи згідно рах. №35007 у розмірі 1300 грн. Позивач пред`явив вимогу про стягнення з відповідача як особи з вини якої було заподіяно збитків власнику транспортного засобу «ВАЗ-21051» д/н НОМЕР_2, ОСОБА_2 , в порядку регресу страхове відшкодування у розмірі 10 150,11 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Позивач посилається на ст. 1191 ЦК України у якій зазначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Мотивуючи своє рішення роз`яснює позивачу, що суд виходить з того, що виплата страховиком страхового відшкодування потерпілій в ДТП особі в порядку статі 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» є підставою для переходу права вимоги від страхувальника до страховика, що є суброгацією. При суброгації нове зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, - відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. В той час як у випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації встановлено особливий правовий режим. Оскільки згідно частини першої статті 262 ЦК України заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, відповідно при суброгації, де також відбувається заміна сторони (кредитора) - строк позовної давності починає обчислюватись з моменту виникнення страхового випадку, як і для потерпілого (первісного кредитора).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.

У даній справі позивач на підставі договору майнового страхування, укладеного між ним та потерпілою в ДТП особою, здійснив виплату страхового відшкодування та тим самим відшкодував завдану потерпілому у ДТП майнову шкоду.

З урахуванням наведеного у цій справі виникають два види зобов`язань:

- деліктне зобов`язання, що виникло внаслідок ДТП, сторонами якого є потерпіла особа (кредитор) та особа, відповідальна за завдані збитки (винна особа, боржник), та

- договірне зобов`язання, що виникає з договору добровільного майнового страхування, сторонами якого є страховик (страхова компанія) та страхувальник (потерпілий у ДТП).

При цьому слід відрізняти поняття зобов`язання, як правовідношення (договірне або позадоговірне), від обов`язків, які мають сторони такого зобов`язання.

Так, згідно пункту 4 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

На підтвердження наведеної правової позиції свідчить те, що стаття 27 Закону України «Про страхування» та стаття 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.

Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.

При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначене статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні. Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, а регрес - статтею 1191 ЦК України.

При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.

При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

У деліктному зобов`язанні право вимоги до винної особи у особи, що відшкодувала шкоду потерпілому, виникає в порядку статті 1191 ЦК України. У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

Виходячи з наведеного, помилковим є застосування до суброгації у страхових відносинах положень статті 1191 ЦК України, а тому суд зазначає позивачу, що він не вірно обрав спосіб захисту свого позову.

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні позовної заяви Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою необхідно відмовити у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Згідно ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них

Керуючись п. 5.1. «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» що затверджена наказом № 142/52092 Міністерством юстиції України Фондом державного майна від 24.11.2003 року, ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про оцінку майна», ст 7, 7-1 ЗУ "Про судову експертизу", ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 16, 23, 27, 512, 559, 993, 1166, 1187, 1191, ЦК України, ст.ст. 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 352 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви Моторного (транспортного) страхового бюро України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Русанівський бульвар, 8) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 21.06.2019 року.

С У Д Д Я: І.А. Бобуйок