ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1426/13-ц Номер провадження 22-ц/814/1464/19Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В.А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
24 червня 2019 року м. Полтава
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 червня 2019 року залишена без задоволення апеляційна скарга ОСОБА_1 , а ухвала Лохвицького районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року залишена без змін.
Зазначеним судовим рішенням закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Полтавської області про визнання недійсним рішення Лохвицької міської ради від 12.06.2008 року та про усунення перешкод користування земельною ділянкою на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України (у зв`язку з відсутністю предмета спору).
Суд першої інстанції всупереч вимогам п.3 ч.1 ст.260 ЦПК України не навів жодних мотивів, з яких він виходив, ухвалюючи рішення про закриття провадження.
Апеляційний суд, погоджуючись з судовим рішенням суду першої інстанції, виходив з того, що право власності позивача на суміжну земельну ділянку скасоване судовими рішеннями, що набрали законної сили, а тому відсутній предмет спору, що відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі.
З такими висновками апеляційного суду не можу погодитися, виходячи з таких міркувань.
Згідно з п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Верховний суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 роз`яснив: «Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.»
В контексті завдань цивільного судочинства (ст.2, ст.4 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів позивача. Отже, особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем.
13 березня 2018 року ОСОБА_1 суду першої інстанції подана заява про зміну підстав позову, у якій позивач наполягав, що він як власник нерухомого майна на підставі ст.120 ЗК України має право користування земельною ділянкою, на якій розташована частина належного йому нерухомого майна, отже оскаржуване рішення ухвалене без врахування його інтересів суміжного землекористувача. Визначив ОСОБА_2 другим відповідачем по справі (т.2 а.с.5-8).
Судом першої інстанції жодних процесуальних рішень з приводу поданої заяви не ухвалено.
У заявленому ще у 2013 році позові ОСОБА_1 як на правову підставу заявлених вимог посилався у тому числі на ст.120 ЗК України, а також на те, що йому належить на праві власності частина будинку по АДРЕСА_1 , отже він автоматично має право на користування частиною земельної ділянки, на якій розташований будинок.
Окрім того, позивач стверджував, що оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування не враховані розпорядження Лохвицького міського голови №133-В від 04 жовтня 2007 року і № 568 від 19 жовтня 2007 року, яким йому надано дозвіл на придбання об`єкта незавершеного будівництва (магазину-кафе та готелю) за цією ж адресою.
Отже, у справі, що розглядається, предметом спору є у тому числі право користування земельною ділянкою, яке позивач набув у зв`язку з придбанням частини житлового будинку.
Предметом позову є матеріально-правова вимога про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким, на переконання позивача, порушене його право користування земельною ділянкою як суміжного землекористувача.
Очевидним є те, що позивач у справі як власник частини житлового будинку має право на частину земельною ділянки, на якій він розташований, відповідно до розміру його частки у житловому будинку.
Відсутність у справі певних доказів (права власності та/або права користування землею), на які зроблене посилання у клопотанні ОСОБА_2 (т.2 а.с.104), не свідчить про відсутність предмета спору, по суті це є твердженням про недоведеність позовних вимог, що може бути підставою для відмови у позові.
Суддя Полтавського
апеляційного суду О.А. Лобов