Номер провадження: 22-ц/813/4209/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

Осіб, що беруть участь у справі:

Представник заявника- Іскренко О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА та АРГУМЕНТИ(ДОВОДИ)СТОРІН:

15 серпня 2018 року ОСОБА_1 до суду із заявою в якій просить скасувати тимчасову заборону у праві виїзду за межі України, накладену ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2013 року.

Вимоги обгрунтовує тим, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2013 року подання старшого державного виконавця першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ було задоволено та встановлено тимчасове обмеження йому у праві виїзду за межі України ,як боржнику до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Оскільки тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України йому встановлено ухвалою Приморського районного суду від 18.07.2013 року, а згідно листів Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області та Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області виконавче провадження відносно нього закрито, повторно виконавчий документ на виконання не пред`явлено, заявник вважає, що підстави для такого обмеження відносно нього відсутні.

При цьому подальша дія такого обмеження позбавляє заявника його конституційного права, яке гарантує свободу пересування, вільний вибір місця проживання та право вільно залишати територію України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про скасування тимчасової заборони громадянину України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, накладеної ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 18.07.2013 року.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали суду з винесенням нового судового рішення , яким скасувати тимчасову заборону виїзду за межі України, накладеної ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2013 року, посилаючись на ті ж обставини, що зазначає в заяві та на те, що він не є боржником за виконавчим провадженням так як виконавче провадження закрито.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов до апеляційного суду.

В судове засідання представник Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси та ПАТ «Банк`Фінанси та Кредит» не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ПО СПРАВІ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Відмовляючи ОСОБА_1 у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України районний суд виходив з того, що нормами ст. 441 ЦПК України не передбачено вирішення судом питання про скасування тимчасового обмеження, яке встановлено до фізичної особи щодо її обмеження у праві виїзду за межі України у якості заходу забезпечення виконання судового рішення.

Проте з таким судженням районного суду погодитись не можна з наступних підстав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2012 року позов ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про повернення заборгованості за кредитом задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит`суму заборгованість за кредитним договором № к-2427 від 15.11.2007 року в розмірі 88802,00 гривень, та стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 888,02 гривень, а разом 89690,02 гривень.

05.09.2012 року Приморським районним судом м. Одеси на виконання даного рішення видано виконавчий лист.

22 листопада 2012 року старшим державним виконавцем Першого Приморського ВДВС ОМУЮ Раєвим О.Л. відкрито виконавче провадження № 35502340 по виконанню вказаного виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» грошових коштів у сумі 89690,02 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2013 року заяву Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 задоволено та тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України до розгляду справи по суті, на підставі положень ст. 377-1 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2013 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2013 року залишено без змін.

15 серпня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 із заявою в якій просить скасувати тимчасову заборону громадянину України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, накладену ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2013 року у цивільній справі № 2/522/12939/11, посилаючись на відсутні відкритих виконавчих проваджень по стягненню з нього боргу на користь банку та на те, що дія тимчасового обмеження, порушує його конституційні права.

За правилами ст.3 частини 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В силу частини 5 ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Статею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави,в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідна норма Конвенції міститься у статті 33 Конституції України, якою встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Такі обмеження встановлюються, зокрема, статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» що передбачає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Таке право на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, коли особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно положень п. 2 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору у передбачених законом випадках.

Розглядаючи питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням Європейський суд з прав людини у справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03) визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобовязань має відповідати трьом критеріям:

- ґрунтуватися на національному законі;

- переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції;

-відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria), рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03), Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 цього рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те,що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії» , § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою " Ле Конт , Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Відповідно до пункту 6 ст.441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця

Відповідно довідки від 16 січня 2019 року розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи.( а.с.125).

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, призвели до постановлення помилкової ухвали суду, що відповідно до пункту 4 статті 379 ЦПК України є підставою для її скасування та направлення справи для продовженню розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367,368,374,379,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2019 року скасувати, і справу направити для продовження розгляду до суду 1-ї інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 12.06.2019 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра