Номер провадження: 22-ц/813/2467/19
Номер справи місцевого суду: 520/7826/18
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Петренко В.С., 03 жовтня 2018 року в м. Одеса,

встановила:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним (а.с. 1-4).

В обґрунтування позову посився на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , після смерті якого вона звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских Світлани Борисівни з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було відкрито спадкову справу №62305702.

У нотаріуса позивач отримала інформацію, що її батько заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і все те, що могло належати йому на день смерті і на що він за законом мав би право ОСОБА_2 . Заповіт зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №22166, номер у Спадковому реєстрі 62305702 та посвідчений 02 жовтня 1996 року державним нотаріусом Дев`ятої Одеської державної нотаріальної контори Моторіною Надією Іванівною.

Позивач вважала, що заповіт за формою не відповідає чинному на момент вчинення правочину законодавству, оскільки містить виправлення кульковою ручкою та в ньому не вказані всі необхідні дані, а тому має бути визнаний недійсним, оскільки текст заповіту складений з порушенням вимог до нотаріальної форми заповіту, що і стало підставою для звернення до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 92-98).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с. 103-109). Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що форма заповіту відповідає вимогам законодавства, чинного на момент вчинення правочину, оскільки судом не взято до уваги, що виправлення в заповіті всупереч вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами заважають прочитати текст, який існував до виправлення, та текст заповіту не містить необхідних даних згідно з Інструкцією.

Відзив на апеляційну скаргу матеріали справи не містять.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.13).

Відповідач ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 12 квітня 1985 року (а.с.76).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 12 березня 2019 року (а.с.16).

Після смерті спадкодавця позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було відкрито спадкову справу №62305702, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с.15).

Від нотаріуса Серьогіна Н ОСОБА_5 М. отримала інформацію про те, що ОСОБА_3 02 жовтня 1996 року був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої державної нотаріальної контори Моторіною Н.І. та зареєстрований в державному реєстрі за №2-2166 (а.с. 56). Даний заповіт внесений до Спадкового реєстру, що підтверджується відповідною довідкою зі Спадкового реєстру №52870115 від 06 серпня 2018 року (а.с. 52).

Позивач не погодилася з оформленням вказаного заповіту та звернулася до суду з позовом про визнання заповіту нечинним.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини стосовно оспорювання заповіту померлого ОСОБА_3 , на предмет наявності порушень, пов`язаних з наявністю встановлених законодавством вимог щодо оформлення заповіту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт складений відповідно до вимог законодавства, чинного на момент вчинення правочину, інструкції, якою встановлені правила оформлення заповітів; внесені в заповіт виправлення були здійснені відповідно до вимог Інструкції, а внесення до заповіту відомостей про дату та місце народження відповідача не вимагалися чинним станом на день складення документу законодавством.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

За правилами п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пленум Верховного Суду України в п.2 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Складений 02 жовтня 1996 року заповіт оспорюється позивачем в частині відповідності його оформлення законодавству. З огляду на наведене, суд, перевіряючи правильність оформлення заповіту, керується положеннями законодавства, чинного на момент вчинення правочину, а саме нормами Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року.

Положеннями ст. 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст.ст. 41-65 ЦК УРСР заповіт є угодою, яка має форму одностороннього правочину та породжує виникнення прав та обов`язків у інших осіб-учасників правочину.

Аналізуючи питання щодо недійсності оспорюваного заповіту варто застосувати ст. 45 ЦК УРСР, згідно з якою недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Приписами ст. 541 ЦК УРСР передбачена письмова форма для укладеного заповіту, крім того, заповіт має містити дату та місце його складання, має бути власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений. Недотримання форми заповіту тягне за собою його недійсність.

Відповідно до п. 82 Розділу ІІІ «Правил вчинення окремих видів нотаріальних дій. Посвідчення заповітів» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі: Інструкція) в редакції від 14 червня 1994 року, яка діяла на момент складання оспорюваного заповіту, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог ст. 541, 543 ЦК і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту вбачається, що складений він був в м. Одесі 02 жовтня 1996 року. Правочин вчинений в письмовій формі, підписаний заповідачем, оформлений нотаріусом Моторіною Н ОСОБА_6 , скріплений печаткою Дев`ятої Одеської державної нотаріальної контори та внесений до реєстру під №2-2166, як вимагало чинне законодавство. Під час посвідчення заповіту особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. В матеріалах справи відсутні відомості щодо визнання померлого ОСОБА_3 недієздатним на момент вчинення правочину.

Позивач не погодилася з тим, що в заповіті відсутні дані стосовно дати та місця народження ОСОБА_2 особи, якій спадкодавець заповів майно, що являється на думку ОСОБА_1 порушенням вимог щодо оформлення документу. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що ст. 541 ЦК УРСР не визнано обов`язковою необхідність внесення таких даних до заповіту, а відтак позовні вимоги щодо цієї підстави були неспроможними, оскільки не обґрунтовані нормами діючого законодавства.

ОСОБА_1 заперечувала проти правильності оформлення заповіту в частині того, що документ містив внесені кульковою ручкою виправлення, що на думку позивача також суперечило вимогам щодо оформлення заповіту.

Пунктом 16 розділу ІІ Інструкції передбачено, що дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом посадової (уповноваженої на те) особи і печаткою установи, підприємства або організації чи особи, яка видала документ. При цьому виправлення повинні бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім виправлене чи викреслене.

В оспорюваному документі наявні виправлення кульковою ручкою, а саме: у прізвищі спадкоємця виправлена літера з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », крім того, ім`я спадкоємця надруковано з пробілом знизу «Люс і» замість « ОСОБА_9 ».

Відповідно до п.17 розділу ІІ Інструкції дописки і виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (учасників угод та інших осіб, які підписали угоду, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати.

Аналізуючи питання стосовно відповідності внесених виправлень вимогам Інструкції слід враховувати наявність застережень посадової особи, уповноваженої на такі дії під час нотаріального посвідчення заповіту та форму внесення таких застережень.

З копії заповіту вбачається, що кульковою ручкою в документ були внесені застереження «Виправленому «Сєрьогіній» вірити» стосовно виправлення прізвища спадкоємця до підпису спадкодавця та повторено в кінці посвідчувального напису. Зміст заповіту був посвідчений підписом спадкодавця ОСОБА_3 , підписом та печаткою державного нотаріуса Дев`ятої Одеської державної нотаріальної контори Моторіною Н.І. Письмових заперечень стосовно внесених застережень заповіт не містить та до суду надано не було. З внесених застережень вбачається, яке виправлення бажала внести посадова особа в прізвище спадкоємця, що відповідає вимогам законодавства та Інструкції.

Щодо надрукованого з пробілом знизу імені спадкоємця «Люс і» замість « ОСОБА_9 » слід зазначити, що суд першої інстанції звертав на вказаний факт увагу, однак зазначив, що доказів на підтвердження, що ім`я спадкоємця надруковане саме з пробілом матеріали справи не містять, з чим погоджується колегія суддів, а тому посилання позивача з цих підстав є неспроможними, оскільки в силу приписів ст. 83 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а позивачем не було надано доказів на підтвердження позовної вимоги з цих підстав.

Посилання позивача на те, що заповіт, який містить такого роду виправлення, суперечить вимогам чинного на той час законодавства стосовно форми, не кореспондується з нормами цивільного кодексу УРСР, Інструкції та не підтверджені в силу вимог ст. 83 ЦПК належними та допустимими доказами, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги з цієї підстави необґрунтовані належним чином та задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання позивача на те, що виправлення здійснені кульковою ручкою, оскільки чинним на той час законодавством був передбачений порядок внесення виправлень, однак заборони виконання таких написів кульковою ручкою даний порядок не містить.

Не заслуговують на увагу на увагу доводи апеляційної скарги стосовно того, що заповіт складений з порушенням вимог законодавства, чинного на момент вчинення правочину, оскільки містить внесені кульковою ручкою виправлення та надруковане з пробілом ім`я спадкоємця, з вищенаведених підстав, оскільки вказані обставини не порушували чинного на той час цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що в заповіті в порушення вимог п. 17 Інструкції не було зазначено адресу проживання та національність спадкодавця, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

За змістом ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено

в законі.

Форма заповіту передбачена ст. 541 ЦК УРСР, згідно положень якої заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Спеціалізованим законодавчим актом визначено форму заповіту та перелік даних, які в обов`язковому порядку повинні бути зазначені в заповіті. Відсутність адреси проживання та національності спадкоємця в заповіті згідно вимог цивільного кодексу не визнане обов`язковим, але передбачене Інструкцією, затвердженою Міністерством Юстиції України. Однак, апелянтом не доведено, яким чином відсутність адреси проживання та національності спадкоємця в тексті заповіту впливають на формування прав та обов`язків у учасників цивільно-правових відносин. Зважаючи на те, що внесення таких даних визначене Інструкцією, але не передбачене спеціальним законом, який має вищу юридичну силу, визнання заповіту недійсним з підстав відсутності таких даних має ознаки надмірного формалізму та порушує саму концепцію, суть права, а відтак, доводи апеляційної скарги з цієї підстави на увагу не заслуговують.

З урахуванням зазначених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам у справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 13 червня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе