Дата документу 05.06.2019 Справа № 334/2542/16-ц
Запорізький апеляційний суд
Є. у. № 334/2542/16 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
№ провадження 22ц/807/222/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

05 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенко Е.А.

секретар: Книш С.

розглянувши цивільну справу з апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та військової частини НОМЕР_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року у складі судді Добрєва М.В. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 . ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», військової частини НОМЕР_1 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначено що 01 травня 2015 року приблизно о 01 годині 10 хвилин в районі будинку 224 по пр. Леніна в м. Запоріжжі водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ЗАЗ 1102» реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , в наслідок чого йому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

В результаті досудового слідства за кримінальним провадженням № 0000631 від 01.05.2015 року постановою від 08.12.2015 року кримінальне провадження було закрите у зв`язку із відсутністю в діяннях ОСОБА_3 складу кримінального порушення. Підставою для такого рішення були висновки автотехнічних експертиз, згідно яких водій ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

Між тим, оскільки водій ОСОБА_3 знаходився під час ДТП 01.05.2015 року в стані алкогольного сп`яніння та відмовився від медичного огляду, а також на транспортному засобі під керуванням ОСОБА_3 було встановлено номерний знак, який не належить транспортному засобу «ЗАЗ 1102» реєстраційний номер НОМЕР_2 , то матеріали щодо вказаних порушень було виділено з кримінального провадження та направлено до ВДАІ для притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 130, 121 КоАП України.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_4 , а позивач ОСОБА_2 є його дочкою, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 від 27.12.1974 року серія НОМЕР_3 та свідоцтвом про народження ОСОБА_5 від 04.05.1995 року серія НОМЕР_4 .

На час загибелі ОСОБА_4 його мати ОСОБА_1 вже була пенсіонеркою, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_5 від 18.07.2005 року, а дочка ОСОБА_2 в той час навчалась в Запорізькій державній інженерній академії на денній формі навчання, що підтверджується довідкою № 30 від 07.09.2015 року. Термін її навчання з 01.09.2013 року по 30.06.2017 року. Тому, 03.05.2015 року позивачі втратили годувальника та головного помічника у житті і мають право на відшкодування шкоди, спричиненої смертю годувальника.

Водій ОСОБА_3 під час ДТП 01.05.2015 року перебував на військовій службі у якості заступника командира роти військової частини пп НОМЕР_6 та знаходився у м. Запоріжжі у відрядженні, що підтверджується посвідченням про відрядження № 239 від 29.04.2015 року. Тому відшкодовувати спричинену ОСОБА_3 шкоду повинна військова частина.

Крім того, транспортний засіб, яким керував ОСОБА_3 , був застрахований ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», що підтверджується полісом № АІ/2959577 від 31.05.2014 року, тому в межах встановлених полісом лімітів страхова компанія також повинна відшкодовувати спричинену ОСОБА_3 шкоду.

На момент загибелі ОСОБА_4 офіційно не працював. Згідно записів його трудової книжки останнє звільнення відбулося 11.05.2009 року із посади монтажника гідроагрегатів 4 розряду. Крім того, він мав спеціальність зварника кузовів 3 розряду, слюсаря ремонтника 4 розряду, тому на життя заробляв, працюючі у приватних підприємців на ремонті автомобілів.

Згідно довідки Головного управління статистики у Запорізькій області від 10.03.2016 року № 14-14/176 середня заробітна плата по економіці та промисловості в Україні у 2015 році становить 4 195 грн. Вважають за необхідне розраховувати розмір спричиненої внаслідок загибелі годувальника шкоди, виходячи із вказаного розміру середньої заробітної плати.

Також вважають, що позивачі мають право на отримання відшкодування у розмірі:

а) матеріальної шкоди:

ОСОБА_1 по 1000 грн. щомісячно, починаючи з 03.05.2015 року і довічно. На час подання позову з моменту ДТП пройшло 12 місяців, тому розмір відшкодування матеріальної шкоди на час подання позову становить:

12 х 1000 = 12 000 грн.

З моменту смерті ОСОБА_4 позивачці ОСОБА_1 військовою частиною п/п НОМЕР_6 було відшкодовано витрати на поховання її сина, крім 1300 грн., які були сплачені нею ФОП ОСОБА_6 за поминальний обід після поховання ОСОБА_4 (товарний чек № 23 від 05.05.2015 року). Тому сума 1300 грн. також підлягає відшкодуванню.

ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 15.04.2016 року сплатила ОСОБА_1 14 616 грн. на спорудження надгробного пам`ятника, в іншій частині від виплати регламентної виплати відмовились до отримання рішення суду.

ОСОБА_2 має право на отримання відшкодування у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 03.05.2015 року по 30.06.2017 року 26 місяців х 1000 = 26 000 грн.

б) Розмір моральної шкоди позивачі оцінюють у:

ОСОБА_1 у розмірі 50 000 грн.;

ОСОБА_2 у розмірі 50 000 грн.

При визначенні розміру моральної шкоди позивачі врахували тяжкість втрати найближчої людини, яка була головним годувальником, помічником і радником у їх житті. Втрата сина для ОСОБА_1 та батька для ОСОБА_2 спричинила найглибші психоемоційні втрати, які собі можна тільки уявити. Крім того, загибель ОСОБА_4 призвела до суттєвих змін в укладі їх життя, бо вони мешкали з ним разом та були членами однієї родини, що втрачено назавжди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди - 21 000 грн., на відшкодування моральної шкоди 7 308 грн., а всього 28 308 грн.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 26 000 грн., на відшкодування моральної шкоди 7 308 грн., а всього 33 308 грн.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 1000 грн. щомісяця, починаючи з 31.01.2017 року і довічно, на відшкодування моральної шкоди 12 692 грн.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 (на відшкодування моральної шкоди 12 692 грн.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Також не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 травня 2015 року, приблизно о 01 годині 10 хвилин, в районі будинку 224 по пр. Леніна в м. Запоріжжі водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ЗАЗ 1102» реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , в наслідок чого йому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Постановою від 08.12.2015 року слідчого СВ Ленінського відділу ГУНП в Запорізькій області по кримінальному провадженню № 0000631 від 01.05.2015 року було закрите вказане кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в діяннях ОСОБА_3 складу кримінального порушення. Підставою для такого рішення були висновки автотехнічних експертиз, згідно яких водій ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. З показів свідків на момент ДТП водій ОСОБА_3 перебував в стані алкогольного сп`яніння, але довести або спростувати вказаний факт не надалося можливим, оскільки згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння № 3269 від 01.05.2015р., ОСОБА_3 від проходження огляду відмовився (а.с.11-14).

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована в Публічному акціонерному товаристві «Арсенал Страхування», поліс № АІ/2959577 від 30.05.2014р. (а.с.15).

Водій ОСОБА_3 під час ДТП 01.05.2015 року перебував на військовій службі у якості заступника командира роти військової частини пп НОМЕР_6 та знаходився у м. Запоріжжі у відрядженні, що підтверджується посвідченням про відрядження № 239 від 29.04.2015 року (а.с.22).

В подальшому, ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2018 року, військову частину пп НОМЕР_6 було замінено на належного відповідача військову частину п/п НОМЕР_1 .

Постановою судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.09.2015 року ОСОБА_3 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП і призначено покарання у вигляді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів на 24 місяці без оплатного вилучення транспортного засобу.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.1200 Цивільного кодексу України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до цієї норми, позивачі мають право на відшкодування.

Зокрема, позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_4 , а позивач ОСОБА_2 є його дочкою, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 від 27.12.1974 року серія НОМЕР_3 та свідоцтвом про народження ОСОБА_5 від 04.05.1995 року серія НОМЕР_4 (а.с.16-17).

На час загибелі ОСОБА_4 його мати ОСОБА_1 вже була пенсіонеркою, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_5 від 18.07.2005 року (а.с.18), а дочка ОСОБА_2 в той час навчалась в Запорізькій державній інженерній академії на денній формі навчання, що підтверджується довідкою № 30 від 07.09.2015 року (а.с.21). Термін її навчання з 01.09.2013 року по 30.06.2017 року.

Судом першої інстанції також досліджувався розмір доходів позивачів. Так, за довідкою про нарахування пенсії ОСОБА_1 отримує пенрсію 1135,00 грн., а ОСОБА_7 отримувала стипендію 730,00 грн. щомісячно.

Вирішуючи питання про розмір стягнення в цій частині, суд першої інстанції виходив з положень закону та фактичних обставин справи та врахував, що на момент загибелі ОСОБА_4 офіційно не працював. Згідно записів його трудової книжки останнє звільнення відбулося 11.05.2009 року із посади монтажника гідроагрегатів 4 розряду. Крім того, він мав спеціальність зварника кузовів 3 розряду, слюсаря ремонтника 4 розряду, тому на життя заробляв, працюючі у приватних підприємців на ремонті автомобілів. Тому розмір відшкодування розрахований судом виходячи з середньої заробітної плати по економіці та промисловості в Україні у 2015 році.

Розрахунок проводився судом з урахуванням вимог абз. 3 ч.3 ст. 1197 ЦК України та не оспорювався в апеляційних скаргах відповідачів.

Також суд при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди врахував положення ст. 1167 ЦК України, за якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За цією ж нормою моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Ст. 1172 ч. 1 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги відповідача - військової частини НОМЕР_1 , судова колегія враховує наступне.

Військова частина в апеляційній скарзі посилається на те, що шкода була завдана ОСОБА_3 не при виконанні службових обов`язків, на транспортному засобі, який не належить військовій частині.

Разом з тим, протягом тривалого часу розгляду справи у суді першої інстанції (з квітня 2016 року), військова частина не посилалася на ці обставини та заперечували проти позову лише з тих підстав, що ОСОБА_3 , військовослужбовець, який перебував у відрядженні в м. Запоріжжі опинився в ситуації, у якій діяла непереборна сила та він не міг уникнути наїзду на пішохода, відтак не є особою, відповідальною за завдану шкоду (а.с. 137-140).

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож військова частина, яка була залучена до участі в справі та її представники приймали участь при розгляді справи, не надавали жодних пояснень та доказів на підтвердження того, що ОСОБА_8 завдав шкоди не при виконанні службових обов`язків.

Не надані такі докази і при апеляційному розгляді.

Правовідносини сторін виникли з зобов`язань які виникають внаслідок завдання шкоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Тож тягар доведення відсутності вини особи, відповідальної за завдання шкоди, покладається не на потерплого, а на цю особу.

Матеріали справи не містять, і до апеляційної скарги не надано жодних доказів на підтвердження того, які доручення мав виконувати військовослужбовець ОСОБА_3 , перебуваючи у відрядженні, не надані відповідні відряджувальні завдання, накази, графік їх виконання, будь-які докази на підтвердження того, що ці завдання за своїм характером мали виконуватися лише протягом робочого або іншого часу.

У сукупності з тим, що протягом часу розгляду справи військова частина не посилалася на те, що шкода завдана не при виконанні службових обов`язків та не надавала цьому будь-яких підтверджень та доказів, а навпаки, захищаючи військовослужбовця посилалася на те, що він опинився в умовах дії непереборної сили, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно поклав на військову частину відповідальність за завдану шкоду.

Щодо доводів апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», судова колегія враховує наступне.

Ст. 1194 ЦК України передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Крім того, ст. 22 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 15.04.2016 року сплатила ОСОБА_1 14 616 грн. на спорудження надгробного пам`ятника, в іншій частині від виплати регламентної виплати відмовились.

Доводи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» як і військової частини НОМЕР_1 щодо того, що шкода завдана в умовах дії непереборної сили не ґрунтуються ані на законі, ані на фактичних обставинах справи.

Поняття та ознаки непереборної сили розкриваються у п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками.
По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності.

За таких умов дії людини, які сприяли завданню шкоди, зокрема поштовх потерпілого в бік проїзної частини дороги, не можуть бути віднесені до таких, що становлять для інших осіб непереборну силу.
Відтак, посилання представника відповідача ПАТ СК «Арсенал страхування» на те, що винною особою у завданні шкоди здоров`ю ОСОБА_4 є інший пішохід ОСОБА_9 , яка, перебуваючи у нетверезому стані, штовхнула потерпілого внаслідок чого він потрапив на дорогу та був травмований автомобілем під керуванням водія ОСОБА_3 , для якого некерований рух нетверезого пішохода був непереборною силою - не є переконливими.

Також Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» посилалося на те, що суд першої інстанції безпідставно не витребував документи що підтверджували б перебування позивачів на утриманні потерпілого.

Такі доводи не узгоджуються з положеннями ст.1200 Цивільного кодексу України, за якими у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають не лише непрацездатні особи, які були на його утриманні, а й ті, які мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Позивач ОСОБА_1 на час загибелі потерпілого була особою, непрацездатною за віком, а позивач ОСОБА_7 хоча і досягла повноліття, але мала право одержання утримання від свого батька як дитина, яка продовжувала навчання.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 червня 2019 року

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А.Онищенко