ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року

м. Харків

справа № 2-3663/08/04

провадження №22-ц/818/136/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова, ухвалене 17 жовтня 2008 року о 10 годині 58 хвилин у складі судді Донець О.В.,

установив:

У липні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на балкон, загальною площею 10, 4 кв.м. прибудований до квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником вищезазначеної квартири з 1995 року. На підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова від 07.08.2001 року № 167 - 21 «Про дозвіл влаштування балкону до квартири АДРЕСА_1 » він улаштував балкон з боку дворового фасаду будинку. Відповідно до технічного висновку ЗАТ «Харківреконструкція» проведена реконструкція квартири з улаштуванням балкону не вплинула на несущу здатність та експлуатаційну придатність, а також на технічний стан основних будівельних конструкцій як приміщень, так і усього будинку в цілому, подальша експлуатація приміщень можлива.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2008 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за позивачем право власності на реконструйовану квартиру № АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до ст. 383 ЦК України позивач, як власник квартири, міг на власний розсуд здійснювати зміни у квартирі, за умови що ці зміни не призведуть до порушень власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно - технічних вимог і правил експлуатації будинку. Позивач надав суду докази наявності у нього дозволу райвиконкому на влаштування балкону до належної йому квартири та відповідності зазначеної реконструкції будівельним нормам та правилам та вимогам пожежної безпеки.

31.07.2018 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у 2016 році ОСОБА_2 набула право власності на нежитлові приміщення підвалу № I, II та першого поверху № 1 10 в житловому будинку № АДРЕСА_1 . На підставі договору оренди № 2040 від 27.10.2017 року вона є орендарем нежитлових приміщень цокольного поверху ( підвалу) № IIа, IIб, IIв, IIг за вищезазначеною адресою. Над цими приміщеннями розташована належна ОСОБА_3 квартира № 39 з балконом. У жовтні 2017 року, після розроблення робочого проекту реабілітації, апелянту стало відомо, що зазначений балкон перешкоджає їй в належній експлуатації орендованих приміщень. ОСОБА_2 вважає, що зазначений балкон прибудований самочинно, всупереч вимогам законодавства, що діяло на час його прибудови. Балкон затіняє вікна у приміщенні цокольного поверху, унеможливлює влаштування вентиляції у цьому приміщенні та забезпечення його належної експлуатації. Своїми неправомірними діями позивач порушив вимоги пункту 3.3 ДБН В .2.2 - 15- 2005 «Житлові будинки. Основні положення», відповідно до якого літні приміщення житлових будинків (балкони) не повинні порушувати інсоляцію квартир.

Також посилалася на те, що до участі у справі не було долучено Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації, оскільки останній мав право надавати дозвіл на переобладнання квартири з влаштуванням балкону у будинку, що відноситься до пам`ятки архітектури. Крім цього, до участі у справі також не долучався департамент Державної архітектурної будівельної інспекції в Харківській області, до повноважень якого відносилося здійснення архітектурно - будівельного контролю і нагляду з питань будівництва, містобудування та архітектури. Апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, а саме ст. 152 ЖК, ст.9 Закону « Про архітектурну діяльність № 687-XIV від 20.05.1999 року, п.4 Правил користування приміщеннями житлових будинків» від 08.10.1992 року № 572, ст.ст. 23, 24 Закону «Про планування і забудову території» № 1699-III від 20.04.2000 року, п.п.13,19 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 22.09.2004 року № 1243, ст.24 Закону « Про охорону культурної спадщини», ст.ст. 375, 376, ЦК України.

ОСОБА_2 посилалася на те, що ухвалюючи рішення суд не врахував, що ОСОБА_1 здійснив реконструкцію квартири в будинку, що є пам`яткою архітектури, самочинно, без відповідного дозволу компетентного органу на будівництво та виконання будівельних робіт та з грубим порушенням прав інших осіб. Позивач не надав суду відмову компетентного органу у прийнятті закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації. Суд не міг визнати за позивачем право власності на реконструйовану квартиру, оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені, зокрема із правочинів. Стаття 383 ЦК України не передбачає визнання права власності на реконструйовану квартиру.

Своє право на апеляційне оскарження ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що вона як власник та орендар нежитлових приміщень в будинку № АДРЕСА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування і розпорядження своїм майном. Вона не брала участі в справі, тому що на час ухвалення оскаржуваного рішення їй ще не належали вищезазначені нежитлові приміщення. Про існування рішення суду вона дізналася значно пізніше його винесення, а його копія була отримана нею 04.07.2018 року.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Маміної О .В. від 10 серпня 2018 року ОСОБА_2 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2008 року, відкрито апеляційне провадження (а.с. 101). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 серпня 2018 року справа призначена до розгляду в судовому засіданні з викликом учасників справи (а.с. 104).

03.09.2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від Мироненка О .О. , який діє в інтересах Харківської міської ради (надалі ХМР), з проханням апеляційну скаргу задовольнити та рішення суду скасувати.

Відзив мотивовано тим, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим. Самочинно проведена позивачем реконструкція не відповідає будівельним, санітарно - технічним нормам і правилам. Спірний об`єкт нерухомого майна не приймався в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Позивач звернувся до суду з позовом, що направлений не на визнання права власності як такого, а на незаконне, в обхід встановленого порядку, узаконення самочинно реконструйованого майна.

15.04.2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 з проханням відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та винесеним без порушень норм матеріального та процесуального права. Апелянт ОСОБА_2 не має права оскаржувати зазначене рішення, оскільки на момент його винесення жодних її прав порушено не було. Орендовані приміщення цокольного поверху не належать на праві власності апелянту, а власник не наділяв апелянта повноваженнями на представництво інтересів в суді.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року вказану цивільну справу передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено колегію судів: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Тичкова О.Ю., судді - Піддубний Р.М., Котелевець А.В. (т.1 а.с. 135).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_8 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як установлено судом і вбачається з матеріалів справи, на підставі договору № Н16 - 3639 від 22.09.1995 року ОСОБА_1 став власником квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 47,6 кв.м., загальною площею 68,0 кв.м. (т.1 а.с. 17).

Згідно рішення виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова № 167 - 21 від 07.08.2001 (т.1 а.с. 18) ОСОБА_9 було дозволено влаштувати балкон до зазначеної квартири розміром 7,2 м. на 1,3 м. з дворового фасаду будинку.

За змістом зазначеного рішення робочий проект влаштування балкону був розроблений ЗАТ «Харківреконструкція», погоджений Управлінням містобудування та архітектури облдержадміністрації, районним архітектором. При винесені рішення також враховані висновки міського Управління архітектури (лист від 23.06.2001 р.), загону державної пожежної охорони - 6 (лист від 06.06.2001р.) , райСЕС (лист від 14.06.2001 року), згода наймачів вище розташованої квартири № 41 , згода власника квартири № 39 та статус будинку № 88 - пам`ятник архітектури. Зазначеним рішенням ОСОБА_9 зобов`язано здати збудований балкон до експлуатації до серпня 2002 року та внести зміни до поверхового плану будинку у Харківському міському бюро технічної інвентаризації.

Згідно зі ст.152 Житлового кодексу УРСР (у редакції станом на час переобладнання квартири ОСОБА_1 ) переобладнання й перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів .

Пунктом 19 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8.10.92 №572, передбачено, що переобладнання і перепланування жилих і підсобних приміщень, балконів і лоджій власниками квартир, наймачами і орендарями може провадитися лише з метою поліпшення благоустрою квартири за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку. Наймачі та орендарі квартир можуть виконувати вказані роботи тільки з дозволу власника будинку (квартири).

Ремонт, реконструкція і реставрація будинків, віднесених в установленому порядку до пам`яток історії та культури, провадяться з відома державних органів охорони пам`яток і під їх контролем.

Відповідно до вищезазначених нормативно - правових актів ОСОБА_10 отримала належний дозвіл на виконання будівельних робіт з улаштування балкону до належної ОСОБА_11 квартири, звернувшись до виконавчого комітету місцевої ради за місцем розташування об`єкту та надавши згоду власника на здійснення відповідних робіт.

Рішення виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова № 167 - 21 від 07.08.2001 року є чинним . Дані про його оскарження або скасування в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до технічного висновку ЗАТ «Харківреконструкція» про проведене перепланування квартири № АДРЕСА_1 , складеному у травні 2002 року загальний стан технічних конструкцій у межах квартири задовільний. Виконане перепланування з влаштуванням балкону з боку дворового фасаду - не вплинули негативно на технічний стан основних будівельних конструкцій будинку. Відступлення від проекту влаштування балкону , в частині збільшення вильоту консольних балок на 1,5 м., враховуючи влаштування металевих елементів у вигляді пристінних стойок та підкосів - не вплинуло негативно на несучу здібність елементів балкону. Рекомендовано виконане переобладнання квартири в житловому будинку узгодити у встановленому порядку (т.1 а.с. 7-12).

Матеріали справи не містять будь - яких доказів того, що проведене перепланування з улаштуванням балкону було в майбутньому узгоджено, тобто прийнято до експлуатації у встановленому на той час порядку.

Порядок прийняття закінчених будівництвом об`єктів до експлуатації було врегульовано Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не включених до державного замовлення, в Харківській області, затвердженого розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 5 серпня 1999 року № 650, зареєстрованому в Харківському обласному управлінні юстиції 12 серпня 1999 р. за № 78/295. Постановою Кабінету Міністрів України № 449 від 05 серпня 1992 року «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», що втратила чинність з прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України № 1243 від 22.09.2004 року «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», що в свою чергу втратила чинність відповідно до постанови Кабінету Міністрів України з аналогічною назвою від 8 жовтня 2008 р. № 923.

За змістом вищезазначених нормативно - правових актів закінчений будівництвом і підготовлений до експлуатації об`єкт підлягав прийняттю державною технічною комісією. Державна технічна комісія призначається виконавчими органами місцевого самоврядування, на території якого знаходиться об`єкт. До складу державної технічної комісії включаються: представники замовника забудовника), підрядника (якщо будівництво здійснювалось підрядним способом), проектувальника, місцевої інспекції Держархбудконтролю, санітарно-епідеміологічного та пожежного нагляду, виконкомів місцевих рад.

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 29.10.2002 року загальна площа квартири склала 72,6 кв.м., квартира обладнана балконом площею 10,4 кв.м. Акт приймання балкону в експлуатацію не наданий (т.1 а.с. 13 - 16).

Задовольняючи позов про визнання права власності на реконструйовану квартиру № 39 , що відобразилося у влаштуванні балкону та, як результат, збільшенні загальної площі квартири, суд першої інстанції виходив із наявності передбачених ст.ст. 331, 383 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правових та фактичних підстав для визнання в судовому порядку за ОСОБА_1 права власності на реконструйований об`єкт, що є самочинним будівництвом.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавством встановлено спеціальний режим правового регулювання відносин у сфері набуття права власності на новостворене нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва(створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію.

Згідно Закону України від 20 травня 1999 року № 687-ХІV «Про архітектурну діяльність» державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно - будівельна інспекція України та її територіальні органи (стаття 6).

Відповідно до ст. 30-1 Закону України від 20.04.2000 року № 1699-III «Про планування та забудову території» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата видачі зареєстрованого сертифіката відповідності. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів будівництва забороняється.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише в тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту.

Позивач не звертався до відповідних органів з заявою про прийняття даного об`єкту до експлуатації як такого, що закінчений будівництвом.

Оскільки реконструкція квартири була здійснена у 2001 - 2002 роках, правила ст.376 ЦК України про наслідки самочинного будівництва застосовуються до тих об`єктів нерухомості, що були збудовані до 01.01.2004 року, якщо законом, що діяв на той час, допущене особою порушення давало підстави для визнання такого об`єкту самочинною будівлею.

Позивач мав відповідний дозвіл на будівництво, що був наданий на підставі робочого проекту, відступлення від зазначеного проекту влаштування балкону , згідно технічного висновку ЗАТ «Харківреконструкція», не визнано істотним порушенням будівельних норм і правил. Проте, судом першої інстанції не було враховано, що проведена позивачем реконструкція є самочинною, оскільки спірний об`єкт нерухомого майна не приймався в експлуатацію в передбаченому на той час порядку.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд ухвалив рішення, що не відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» не можуть бути взяті до уваги. Згідно даних рішення виконкому № 167 - 21 від 07.08.2001 року при наданні дозволу на будівництво балкону було враховано, що будинок є пам`яткою архітектури. Інспекція державно - архітектурного контролю, до повноважень якої належить здійснення відповідного контролю зазначеного питання, з відповідним приписом до позивача не зверталася, апеляційну скаргу на рішення, що оскаржується ОСОБА_2 , не подала.

Заперечення ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відсутність у апелянта права на оскарження рішення суду тому, що орендовані приміщення цокольного поверху не належать їй на праві власності, а власник - територіальна громада Харківської міської ради не наділяла її повноваженнями на представництво інтересів в суді, не є суттєвими.

Згідно ст. 28 Закону України № 2269-XII від 10.04.1992 «Про оренду державного та комунального майна» орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності. Орендар може зажадати повернення орендованого майна з будь-якого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні ним, відшкодування шкоди, завданої майну громадянами і юридичними особами, включаючи орендодавця.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи, що суд першої інстанції належним чином обставини справи не з`ясував, його висновки не відповідають обставинам справи та, як наслідок, ним неправильно застосовані норми матеріального права, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням у справі нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Згідно вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до п.п. 6 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою 09.07.2008 (т.1 а.с. 3-4). Ставки судового збору на той час визначались Декретом Кабінету Міністрів України № 7-93 від 21.01.1993 «Про державне мито».

Відповідно до п.п. а) ч.1 ст. 3 Декрету ставка державного мита із позовних заяв складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 22.5 статті 22 Закону України № 889-IV від 22.05.2003 «Про податок з доходів фізичних осіб» неоподаткований мінімум станом на 2008 рік був установлений у розмірі 17 гривень.

Таким чином, при подачі апеляційної скарги ставка судового збору, що підлягала сплаті ОСОБА_2 , становила 2 550 гривень (17*100*1,5).

Отже, саме цю суму належить стягнути з ОСОБА_1 на користь апелянта враховуючи обґрунтованість її апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 також 5000 гривень на витрат на правничу допомогу.

Згідно частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження вказаних витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 надала договір про надання правової допомоги № 26/07/2018-1 від 26.07.2018 (т.1 а.с. 89-90), акт виконаних робіт за вказаним договором (т.1 а.с. 92), калькуляцію вартості юридичних послуг (т.1 а.с. 96) та копію квитанції № 34063392 від 31 липня 2018 року (т.1 а.с. 97).

Колегія суддів вважає зазначені докази достатніми та обґрунтованими, а розмір судових витрат - співмірним зі складністю справи. Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 5000 грн. витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2008 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на реконструйовану квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, у розмірі 2550 (дві тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 червня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний