Головуючий суду 1 інстанції - Журавель Т.С.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 428/73/18
Провадження № 22-ц/810/263/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Коновалова В.А.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_7

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 лютого 2019 року, ухваленого у складі судді Журавель Т.С. в залі судових засідань Сєвєродонецького міського суду Луганської області в м. Сєвєродонецьк

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням та забезпечення вільного і безперешкодного доступу до квартири

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ключів та забезпечення вільного і безперешкодного доступу до вказаної квартири.

На обґрунтування своїх вимог позивач стверджував, що у 2003 році її батько ОСОБА_2 отримав службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Право користування вищенаведеним житлом підтверджувалось ордером №8 серія П від 30.10.2003 р., згідно з яким відповідачу надано право на зайняття житлового приміщення разом з сім`єю з 4 осіб. У вказаній квартирі мешкали відповідач, його дружина - ОСОБА_3 та їх діти - вона та ОСОБА_4 .

Рішенням Сєвєродонецької міської ради №966 від 03.12.2013 року вищенаведена квартира була виключена з переліку службових та передана відповідачу та членам його родини на загальних підставах. Відповідно до вказаного рішення членами родини відповідача, які мають право на користування житлом є відповідач, син - ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_7 .

11.01.2008 року шлюб між відповідачем та ОСОБА_3 було розірвано, у зв`язку з чим ОСОБА_3 стала проживати окремо.

Позивач жодним чином не хотіла переривати родинні зв`язки із батьком та правомірно намагалась реалізувати своє право на користування житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, відповідач заважав позивачу користуватися житлом, що виразилось у зміні замків на вхідних дверях, відмові надати ключі від нових замків, постійної відмови у допущенні до житлового приміщення для реалізації свого права на користування.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_4 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням та забезпечення вільного і безперешкодного доступу до квартири - задовольнити.

Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у користуванні жилим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ключів від зазначеного жилого приміщення та забезпечення вільного і безперешкодного доступу до зазначеної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , іншого власного житла вона не має та бажає проживати у вказаній квартирі, відповідач, у свою чергу, чинить перешкоди у проживанні, тому суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у користуванні спірним жилим приміщенням.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги відзив, в якому він зазначав про відсутність перешкод з його боку у користуванні відповідачем житловим приміщенням. Відповідачами на надано жодного письмового доказу, про ненадання ним ключей, а саме ( письмова вимога до нього з проханням надати ключи, звернення до правоохоронних органів, до суду то що).

ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційної інстанції, підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити.

ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційної інстанції, заперечувала проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просила її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно копії ордеру на житлове приміщення № 8 серії П від 30.10.2003 року на підставі рішення виконкому №1817 від 28.10.2003 року ОСОБА_2 з родиною з 4 осіб надано право зайняття житлового приміщення житловою площею 35,6 кв.м, що складається з 2 кімнат у ізольованій квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_4 - донька, ОСОБА_4 - син.

У відповідності до копії паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 23.08.2013 року Сєвєродонецьким МВ УДМС України в Луганській області, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12.11.2003 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.12.2007 року шлюб, зареєстрований 25.11.1995 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 1049, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) розірвано.

На підставі вказаного судового рішення Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області 11.01.2008 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

23.06.2008 року ОСОБА_3 придбала у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Вказане підтверджується копіями договору купівлі-продажу від 23.06.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19573257 від 17.07.2008 року.

У відповідності до рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15.01.2009 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання способів участі батьків у вихованні дітей задоволені. Встановлено ОСОБА_2 спосіб у вихованні і спілкуванні з неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітньою донькою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у вихованні неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та спілкуванні з ними ОСОБА_2 .

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06.05.2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилою площею задоволені частково. Ухвалено визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради №966 від 03.12.2013 року вбачається, що вирішено виключити з переліку службових приміщень Управління Служби безпеки України в Луганській області двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що відпала потреба у такому її використанні. Квартиронаймач ОСОБА_2 . Склад сім`ї три особа: він, син - ОСОБА_4 , донька - ОСОБА_7 . Згідно клопотання Управління Служби безпеки України в Луганській області від 09.10.2013 року №63/9/11690-4.

У відповідності до копії акту обстеження квартири від 29.08.2017 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 а: ОСОБА_3 була зареєстрована з 12.11.2003 року по 08.12.2010 року; ОСОБА_7 зареєстрована з 12.11.2003 року, але фактично не мешкає з червня 2008 року; ОСОБА_4 зареєстрований з 12.11.2003 року, але фактично не мешкає з червня 2008 року.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.10.2018 року, позовну заяву ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні жилим приміщенням та забезпечення вільного доступу до квартири, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області, задоволено. Ухвалено зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди неповнолітньому сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні жилим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ключів від зазначеного жилого приміщення, а також забезпечення вільного і безперешкодного доступу до зазначеної квартири.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10.12.2018 року, залишеним без змін постановою Луганського апеляційного суду від 10.04.2019 року, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловім приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції доречно зазначив, що статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не можу бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 123 ЖК України до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

Статтею 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо вказані особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Аналіз вищезазначених норм законодавства, у сукупності із матеріалами даної цивільної справи, дає суду апеляційної інстанції дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, тоді як при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, питання щодо наявності перешкод для проживання позивача в квартирі було предметом дослідження у суді по інших справах, а саме, у рішеннях Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06.05.2010 року, від 23.10.2018 року, від 10.12.2018 року.

Відтак, як встановлено судом, відповідач неправомірно перешкоджає позивачу в здійсненні законного права на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на наведене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: