Справа № 462/8049/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Колобич О.О.

з участю представника позивача Бобанича І.Б., представника відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, пов`язаних з невиконанням рішення суду,

в с т а н о в и в:

Позивач у грудні 2018 року звернувся у суд з позовом про стягнення з відповідача 15000 грн. збитків, понесених у зв`язку з невиконанням рішення суду. Свої вимоги позивача обґрунтовує тим, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05 червня 2018 року усунуто ОСОБА_2 перешкоди, які чиняться йому в користуванні земельною ділянкою площею 0,035 га, що розташована по АДРЕСА_1 кадастровий № НОМЕР_1 , зобов`язавши ОСОБА_3 звільнити від огорожі (паркану) зайняті частини земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_2 , площею: S1 - 2,03 м2 та SЗ - 2,11 м2, шляхом демонтажу огорожі включно із фундаментом огорожі, в частині - між точками 1 - 2 та 3 - 4 позначених в таблиці № 2 додатку №2 Висновку судової земельно-технічної експертизи №20/07-17я. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати: суму сплаченого судового збору 551, 21 грн. та вартості проведеної судової земельно-технічної експертизи 5942,40 грн, а всього - 6494,61 грн. Дане рішення набрало законної сили 06.07.2018 року, однак ОСОБА_3 відмовлявся добровільно виконати таке, чому він був змушений звернутися до приватного виконавця для примусового виконання судового рішення. Так між ним та приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. було укладено угоду від 03.09.2018 року про примусове виконання судового рішення, в якій сторонами визначено, що за вчинення виконавчих дій сплачується винагорода, в тому числі і додаткова в розмірі 15000 грн. після фактичного виконання рішення суду. Постановою приватного виконавця від 06.09.2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №462/5287/16-ц, виданого 10.08.2018 року Залізничним районним судом м.Львова, та надано боржнику десятиденний строк для добровільного виконання рішення суду. Проте у визначений строк відповідач рішення суду не виконав, а відтак приватний виконавець розпочав вжиття заходів щодо примусового виконання рішення суду. 30.10.2018 року в ході примусового виконання рішення суду було виконано в повному обсязі і 31.10.2018 року приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавче провадження ВП № 57158058. Після повного виконання рішення суду ним, відповідно до умов угоди від 03.09.2018 року, було сплачено приватному виконавцю додаткову винагороду у розмірі 15000 грн. Таким чином, уу зв`язку з тривалим невиконанням ОСОБА_3 рішення суду, він був змушений понести додакові витрати на оплату додаткової винагороди приватного виконавця. Вважає, що відповідач повинен відшкодувати збитки, понесені ним в результаті невиконання ним рішення суду. На підставі ст.ст.22, 1166 ЦК України просить стягнути з відповідача 15000 грн. збитків, понесених у зв`язку з невиконанням рішення суду

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та просить задовольнити позов з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача позову не визнав, надав пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву, додатково зазначив, що додаткова винагорода в розмірі 15000 грн., що була сплачена позивачем приватному виконавцю відповідно до умов укладеної між ним цивільно-правової угоди за виконання судового рішення не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України. Вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача 15000 грн. збитків, понесених у зв`язку з невиконанням рішення суду. Просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05 червня 2018 року усунуто ОСОБА_2 перешкоди, які чиняться йому в користуванні земельною ділянкою площею 0,035 га, що розташована по АДРЕСА_1 кадастровий № НОМЕР_1 , зобов`язавши ОСОБА_3 звільнити від огорожі (паркану) зайняті частини земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_2 , площею: S1 - 2,03 м2 та SЗ - 2,11 м2, шляхом демонтажу огорожі включно із фундаментом огорожі, в частині - між точками 1 - 2 та 3 - 4 позначених в таблиці № 2 додатку №2 Висновку судової земельно-технічної експертизи №20/07-17я. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати: суму сплаченого судового збору 551, 21 грн. та вартості проведеної судової земельно-технічної експертизи 5942,40 грн, а всього - 6494,61 грн. Дане рішення набрало законної сили 06.07.2018 року.

На примусове виконання вказаного рішення Залізничним районним судом м.Львова 10.08.2018 року був виданий виконавчий лист № 462/5287/16-ц.

Згідно ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

ОСОБА_2 , скориставшись наданим ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 27 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" стягувачу правом вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання, пред`явив виконавчий лист № 462/5287/16-ц до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Пиць А.А.

3 вересня 2018 року між приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. та Глинкою О.І. було укладено угоду про примусове виконання судового рішення, за умовами якої приватний виконавець зобов`язується організувати примусове виконання на користь стягувача рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05 червня 2018 року у справі №462/5287/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Пунктами 4.1, 4.2, 4.3 вказаної угоди визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватним виконавцем стягується з боржника. Додаткова винагорода виконавця становить 15000 грн. та сплачується лише після фактичного виконання рішення суду. У випадку фактичного виконання боржником рішення суду в строк до 10 днів з дня повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження додаткова винагорода приватного виконавця не стягується.

Так, постановою від 06.09.2018 року, винесеною приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А., відкрито виконавче провадження ВП57158058 з примусового виконання виконавчого листа №462/5287/16-ц, виданого 10.08.2018 року Залізничним районним судом м.Львова, та надано боржнику десятиденний строк для добровільного виконання рішення суду. Дану постанову боржник отримав 11.09.2018 року.

З акту приватного виконавця від 10.09.2018 року вбачається, що з метою виконання рішення суду приватний виконавець здійснив вихід за адресою вказаною у виконавчому листі та встановив, що рішення суду не виконано.

З акту приватного виконавця від 17.10.2018 року вбачається, що при виході за адресою вказаною у виконавчому листі приватним виконавцем встановлено, що рішення суду боржником виконано частково. Даний акт боржником не підписано.

Згідно акту приватного виконавця від 30.10.2018 року, приватним виконавцем встановлено, що боржником самостійно виконано рішення суду у повному обсязі.

Постановою від 31.10.2018 року, винесеною приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А., закінчено виконавче провадження ВП57158058 з примусового виконання виконавчого листа №462/5287/16-ц, виданого 10.08.2018 року Залізничним районним судом м.Львова

У ході виконавчого провадження з боржника ОСОБА_3 було стягнуто на користь приватного виконавця 7466 грн. основної винагороди.

З квитанції від 09.11.2018 року /а.с.20/ вбачається, що ОСОБА_2 перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_4 14900 грн., призначення платежу: оплата за додаткову винагороду за угодою від 26.09.2018 року.

З дублікату квитанцій від 15.11.2018 року /а.с.21/ вбачається, що ОСОБА_5 перераховано на рахунок ПП ОСОБА_4 . 100 грн., призначення платежу: додаткова винагорода згідно угоди від 26.09.2018 року.

Отже, згідно зазначених квитанцій ФОП Пиць було перераховано 15000 грн. додаткової винагороду згідно угоди від 26.09.2018 року.

Між тим, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження оплати ОСОБА_2 додаткової винагороди приватному виконавцю у розмірі 15000 грн., згідно угоди про примусове виконання рішення суду від 03.09.2018 року, укладеної між приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. та Глинкою О.І.

Позивач просить стягнути з відповідача 15000 грн. збитків на підставі ст. 22, 1166 ЦК України. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на не виконання відповідачем у добровільному порядку рішення суду у строк наданий приватним виконавцем, що стало наслідком сплати ним додаткової винагороди приватному виконавцю у розмірі 15000 грн., згідно угоди про примусове виконання судового рішення від 03.09.2018 року.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що заподіяна особі і майну громадянина шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними та шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Наявність усіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Виходячи з наведеного аналізу статей 1166, Цивільного кодексу України, для обґрунтування власних позовних вимог позивач має довести:

- факт наявності спричинення йому матеріальної шкоди;

- що між рішеннями, діями чи бездіяльністю Відповідача та настанням шкоди є безпосередній прямий причинно-наслідковий зв`язок;

- що саме ті дії Відповідача, які призвели до виникнення шкоди є неправомірними;

- наявність вини Відповідача у виникненні шкоди.

За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування майнової та моральної шкоди не настає.

Частина 2 ст. 1166 ЦК України вказують на значення вини особи, котра завдала шкоду, розглядаючи таку вину як умову відповідальності за завдану шкоду.

Відповідно до ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Згідно ч.4 ст.45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» встновлено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно ст.31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру.

Відповідно до ч.8 ст.31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. За погодженням із стягувачем додаткова винагорода приватного виконавця може бути сплачена протягом усього строку здійснення виконавчого провадження повністю або частково. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди.

Частиною 11 ст.31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачено, що стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю, а також додаткових витрат, крім визначених Міністерством юстиції України, не допускається.

Таким чином, законом заборонено стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю.

З огляду на наведені норми закону та умов угоди про примусове виконання судового рішення, суд вважає невірним трактування сплачених позивачем у процедурі виконавчого провадження сум додаткової винагороди як збитків. Правова природа сум додаткової винагороди визначена безпосередньо законодавством Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та умовами угоди про примусове виконання судового рішення, стороною якої відповідач не був, а тому сплачена позивачем сума додаткової винагороди приватному виконавцю не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 81, 141, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 22, 1166 ЦК України, Законом України «Про виконаве провадження та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», суд

У х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, пов`язаних з невиконанням рішення суду відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 /ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 /.

Відповідач: ОСОБА_3 /ІПН НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення виготовлено 13.06.2019 року.

Суддя: