Ухвала

Іменем України

06 червня 2019 року

м. Київ

справа № 1312/4181/12

провадження № 61-10576ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року у складі судді:

Левика Я. А., у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третіх осіб Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Регіонального ландшафтного парку «Знесіння» про визнання права комунальної власності,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 рокувідкрито провадження у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третіх осіб Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Регіонального ландшафтного парку «Знесіння» про визнання права комунальної власності.

15 квітня 2014 року ОСОБА_1 впершеподала апеляційну скаргу на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року визнано не поданою і повернуто апелянту у зв`язку з не усуненням недоліків скарги, а саме не сплачено судовий збір.

16 липня 2014 року ОСОБА_1 вдруге подала апеляційну скаргуна ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду

м. Львова від 13 серпня 2012 року визнано не поданою і повернуто апелянту з тих підстав, що остання не усунула причини, які стали підставою для повернення скарги, а саме не сплачено судовий збір, як і при подачі апеляційної скарги 15 квітня 2014 року.

09 грудня 2014 року ОСОБА_1 втретє подала апеляційну скаргуна ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року визнано не поданою і повернуто апелянту з тих підстав, що остання не усунула причини, які стали підставою для повернення скарги, а саме не сплачено судовий збір, як і при подачі апеляційних скарг 15 квітня 2014 року та 16 липня 2014 року.

30 квітня 2015 року ОСОБА_1 вчетверте подала апеляційну скаргуна ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду

м. Львова від 13 серпня 2012 року визнано не поданою і повернуто апелянту з тих підстав, що остання не усунула причини, які стали підставою для повернення скарги, а саме не сплачено судовий збір, як і при подачі апеляційних скарг 15 квітня 2014 року, 16 липня 2014 року та 09 грудня 2014 року.

15 червня 2015 року ОСОБА_1 вп`яте подала апеляційну скаргуна ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року визнано не поданою і повернуто апелянту з тих підстав, що остання не усунула причини, які стали підставою для повернення скарги, а саме не сплачено судовий збір, як і при подачі апеляційних скарг 15 квітня 2014 року, 16 липня 2014 року, 09 грудня 2014 року та 30 квітня 2015 року.

11 лютого 2016 року ОСОБА_1 вшосте подала апеляційну скаргуна ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року визнано не поданою і повернуто апелянту з тих підстав, що остання не усунула причини, які стали підставою для повернення скарги, а саме не сплачено судовий збір, як і при подачі апеляційних скарг 15 квітня 2014 року, 16 липня 2014 року, 09 грудня 2014 року, 30 квітня 2015 року та 15 червня 2015 року.

22 червня 2016 року ОСОБА_1 всьоме подала апеляційну скаргуна ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду

м. Львова від 13 серпня 2012 року визнано не поданою і повернуто апелянту з тих підстав, що остання не усунула причини, які стали підставою для повернення скарги, а саме не сплачено судовий збір, як і при подачі апеляційних скарг 15 квітня 2014 року, 16 липня 2014 року, 09 грудня 2014 року, 30 квітня 2015 року, 15 червня 2015 року та 11 лютого 2016 року.

13 листопада 2016 року ОСОБА_1 ввосьме подала апеляційну скаргуна ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року у зв`язку з не усуненням недоліків скарги, а саме не подання апелянтом заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали та не сплатою суми судового збору.

06 червня 2017 року ОСОБА_1 вдев`яте подала апеляційну скаргуна ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з тих підстав, що вже є ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

03 листопада 2017 року ОСОБА_1 вдесяте подала апеляційну скаргуна ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з тих підстав, що вже є ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

01 березня 2018 року ОСОБА_1 в одинадцяте подала апеляційну скаргу на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з тих підстав, що вже є ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення. З огляду на те, що ОСОБА_1 більше десяти раз подавала апеляційну скаргу на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року про відкриття провадження у справі з аналогічних підстав її було попереджено про те, що у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

20 червня 2018 року ОСОБА_1 в дванадцяте подала апеляційну скаргу на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 липня 2018 року відмовлено відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з тих підстав, що вже є ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення. ОСОБА_1 попереджено про неприпустимість зловживання процесуальними правами.

05 листопада 2018 року ОСОБА_1 в тринадцяте подала апеляційну скаргу на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з тих підстав, що вже є ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

12 лютого 2019 року ОСОБА_1 в чотирнадцяте подала апеляційну скаргу на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з тих підстав, що вже є ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення. ОСОБА_1 попереджено щодо неприпустимості подальшого зловживання процесуальними правами на оскарження судового рішення.

08 квітня 2019 року ОСОБА_1 в п`ятнадцяте подала апеляційну скаргу на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року з підстав порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету, де стягувачем є Державна судова адміністрація України, штраф у розмірі 4 000 грн.

Постановляючи ухвалу про залишення апеляційної скарги без розгляду та стягнення із ОСОБА_1 штрафу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 в п`ятнадцяте оскаржує ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2012 року про відкриття провадження у справі з аналогічних підстав свідчить про зловживання останньою своїми процесуальними правами, які призводять до неможливості здійснити судом розгляд справи по суті внаслідок оскарження однієї і тієї ж ухвали без належного оформлення апеляційних скарг, та, як наслідок, призводять до затягування судового розгляду справи.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року, у якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що вона протягом семи років намагається скористатись правом на апеляційне оскарження рішення, проте суд апеляційної інстанції позбавляє її процесуальної можливості для його оскарження, тим самим порушує її право на доступ до правосуддя. На стадії відкриття апеляційного провадження, суд не мав права залишити апеляційну скаргу без розгляду. Також, ОСОБА_1 не зрозуміло в чому полягає зловживання нею процесуальними правами.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

Частинами третьою, четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Види заходів процесуального примусу визначені частиною першою статті 144 ЦПК України, а саме: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф.

Згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Постановляючи ухвалу про стягнення з ОСОБА_2 штрафу, апеляційний суд правильного виходив із того, що подання чисельних апеляційних скарг з одними і тими ж недоліками (несплата судового збору, відсутність клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження) на одну й ту саму ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі суперечить завданням цивільного судочинства, визначеним статтею 2 ЦПК України, якими повинні керуватись всі учасники цивільного процесу. Також суд дійшов обґрунтованого висновку, що такі дії ОСОБА_1 спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи та фактично унеможливлюють здійснення судом першої інстанції своєчасного розгляду справи протягом розумних стоків.

Оскільки зловживання процесуальними правами носить системний характер, тому суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 148 ЦПК України для накладення штрафу на ОСОБА_1 за зловживання процесуальними правами.

Такі висновки суду є законними, обґрунтованими та справедливими, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третіх осіб Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Регіонального ландшафтного парку «Знесіння» про визнання права комунальної власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат