Апеляційне провадження № 22-ц/824/8942/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/7113/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 ,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого 11 травня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Виниченко Л.М.,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно свого пасинка ОСОБА_2 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він проживає за адресою АДРЕСА_1 разом зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_4 , з якою шлюб розірвано в 2006 році. За рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.09.2010 вказана квартира між колишнім подружжям розділена по 1/2 частині та є їх спільною частковою власністю.

Відносини між бувшим подружжям вкрай напружені. Син колишньої дружини від першого шлюбу ОСОБА_2 (пасинок) неодноразово застосовував відносно нього погрози та фізичне насильство. Вказані дії обумовлені бажанням примусити спільно продати квартиру, на що він не погоджується через відсутність іншого житла.

ОСОБА_2 не має права власності на квартиру, там не зареєстрований, проте маючи ключі від вхідних дверей, які йому надала його мати ОСОБА_4 , постійно з`являється у квартиру з метою вчинення щодо нього психічного та фізичного насильства.

Зазначав, що 26.10.2019 з приводу вчиненого фізичного насильства до нього було розпочате кримінальне провадження стосовно ОСОБА_2 .

Просив видати обмежувальний припис на строк 6 місяців, яким заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці його реєстрації та проживання (перебування) за адресою АДРЕСА_1 ; заборонити наближення на 100 метрів до місця проживання заявника, заборонити в будь-який спосіб особисто або через третіх осіб спілкуватися із заявником та зобов`язати ОСОБА_2 пройти відповідну програму для кривдників за визначенням Бородянської районної державної адміністрації на строк 12 місяців.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 травня 2019 року в задоволенні заяви про видачу обмежувального напису відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповноту судового розгляду, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що заінтересована особа стосовно нього вчиняв як психологічний вплив, так і фізичний вплив, який виражався у нанесенні тілесних ушкоджень, на що суд уваги не звернув та не дослідив надані ним докази, які вважав належними та допустимими.

Вважає висновок суду про відсутність підстав для задоволення його заяви необґрунтованим та незаконним.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Апеляційний суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то датою ухвалення судового рішення є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, а матеріали справи не містять достатніх доказів того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником, а підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв`язку з відмовою у видачі обмежувального припису, відсутні. Також заявником не надано достатньої інформації, що саме заінтересована особа вчинив насильство.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між учасниками справи склалися неприязні відносини, які виникли з приводу користування квартирою.

Згідно довідки по формі № 3, виданої ЖБК «Арсеналець-16» від 28.11.2016 за № 154, у квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані заявник ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_5 , мати ОСОБА_6 , колишня дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_7 (ас. 10).

Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником у випадках,визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII (Закон № 2229-VIII).

Згідно з п. п. 3, 4, 14, 15, 17ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство-це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 10 ст. 3 вказаного Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема, вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка).

На підтвердження вчинення домашнього насильства заявник надав копію виписки № 305 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого про перебування ним на лікуванні з 03.01.2017 року по 05.01.2017 року з діагнозом: забиття грудної клітини зліва, больовий синдром, у якій зазначено про те, що зі слів пацієнта 02.01.2017 року о 8.00 год. та 10.00 год. побитий пасинком (ас. 7).

Також надано копії трьох листків непрацездатності про перебування ним на амбулаторному лікуванні з 23.10.2017 року по 31.10.2017 року (ас. 8), на стаціонарному лікуванні у період з 12.12.2017 року по 26.12.2017 року (ас. 9) та на амбулаторному лікуванні з 27.12.2017 року по 03.01.2018 року (ас. 9), у яких діагноз не зазначений.

Ще надано копію виписки № 32140 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого про перебування ОСОБА_1 на лікуванні з 11.12.2017 року по 26.12.2017 року з діагнозом: струс головного мозку, забій м`яких тканин голови, з зазначенням про те, що зі слів хворого 11.12.2017 року в 20.45 год. побив знайомий (ас. 6).

Разом з тим, згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 26.10.2018 року зареєстроване кримінальне провадження 0009922 за заявою ОСОБА_1 , відповідно якої 22.10.2018 року близько 18 год. 25 хв. за адресою у квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_1 (ас. 5).

Судом першої інстанції під час розгляду справи допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 засвідчила, що вона з 23.03.2010 є дружиною ОСОБА_1 та з того ж часу живе у квартирі АДРЕСА_2 ,. Вона, заявник та мати заявника займають меншу кімнату, в іншій кімнаті проживає перша дружина її чоловіка ОСОБА_4 , син якої ОСОБА_2 з`являється в їхню квартиру, робить їй зауваження, вчиняє сварки, перешкоджає в користуванні житлом, поводить себе зухвало і неадекватно, висловлює їй претензії, що вона живе з ОСОБА_1 у вказаній квартирі. ОСОБА_4 також влаштовує скандали. 11.05.2019 о 19 год. вона викликала поліцію, тоді ОСОБА_8 перешкоджав їй забрати чоловіка з коридору в кімнату, її закрили в кімнаті, щоб вона нічого не бачила, що відбувається рукоприкладство, через закриті двері вона чула потасовку. Також вона викликала поліцію 01.05.2019, писала заяву до поліції 02.05.2019.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Саме на заявника процесуальний закон покладає обов`язок довести факт завдання насильства та надати підтверджуючі докази.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги щодо наявності доказів, які підтверджують беззаперечну вину ОСОБА_2 , як кривдника, та здійснення останнім щодо заявника фізичного насильства, оскільки звернення ОСОБА_1 із заявою до органів поліції та відкриття кримінального провадження, не підтверджує факт домашнього насильства над заявником, оскільки в діях ОСОБА_2 не встановлено факту застосування домашнього насильства у визначених Законом формах щодо ОСОБА_1 , разом з тим, вироку по кримінальній справі ще немає.

Також, з медичної документації, наданої ОСОБА_1 не вбачається можливим встановити, хто саме наніс заявнику фізичні ушкодження здоров`я.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 даного Закону).

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що між заявником та пасинком склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань та щодо нерухомості.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відповідно до роз`яснень, наведених в пунктах 10, 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Таким чином, відсутні підтвердження того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником.

Не знайшли свого підтвердження ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції під час перегляду рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

За наведеного вище, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 травня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: