ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4573/19 Справа № 216/1311/18 Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: старший слідчий СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 лютого 2019 року, яке ухвалене суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 08 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточнивши його 06.04.2018 року, про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 07.03.2018 року старший слідчий СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 у службовому кабінеті в присутності слідчого другого слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2, за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова, 1 зі своїх слів, без отримання згоди від позивача - ОСОБА_1 , дозволив публічно ображати його - «інвалідом», чим такими діями принизив честь, гідність та ділову репутацію громадянина України - радника президента Міжнародної асоціації ВПП ГУБОЗ «Єдність патріотів» - позивача ОСОБА_1

Образлива інформація на адресу позивача, яка розповсюджена публічно в громадському місці, зі слів відповідача, спричинила йому негативні наслідки, оскільки він вбачає образливою фразу «інвалід».

Своїми діями старший слідчий СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 грубо порушив чинне законодавство України, а саме ст. 15 КПК України «Про невтручання в приватне життя», ст. 222 КК України «Недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування», ст. 387 КК України «Розголошення даних досудового слідства або дізнання».

Викладена публічна інформації та її поширення - ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Поширена публічно інформація спричинила йому біль, гнів та обурення, він знаходиться під впливом психологічного та морального тиску, що призвело до вимушених змін у житті, моральну шкоду він оцінює в розмірі 100 000 грн.

Просить суд визнати інформацію, сказану відповідачем, такою, що порушує його права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивача, а саме: відповідач публічно обізвав позивача «інвалідом» в службовому кабінеті в присутності слідчого - другого слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2 ; визнати дії відповідача з поширенням публічної інформації зі своїх слів відносно позивача, без отримання згоди позивача - неправомірними; зобов`язати відповідача спростувати поширену ним 07.03.2018 року зі своїх слів публічно в громадському місці інформацію, без отримання на це дозволу та згоди самим позивачем, саме публічне обзивання позивача «інвалідом»; шляхом публічного офіційного вибачення перед позивачем спростувати інформацію, яка в дійсності є такою, що порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивача в очах громадськості; в якості свідка запросити слідчого другого слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2 та допитати його у судовому засіданні; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., судові витрати покласти на відповідача, в зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є людиною з інвалідністю другої групи.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 лютого 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення не враховано свідчення слідчого другого слідчого відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2. Образлива фраза , а саме - «інвалід», на адресу позивача, яка пролунала від старшого слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 спричинила негативі наслідки для позивача. Саме за розголошення відомостей по кримінальному провадженню за № 0000778 від 04.05.2017 року, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України прокуратурою Дніпропетровської області відносно старшого слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 відкрито кримінальне провадження за № 0000525 від 03.05.2018 року, передбаченого ч.3 ст. 387 КК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача старшого слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 07.03.2018 року слідчий в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровсьокї області ОСОБА_2 у службовому кабінеті за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова, 1 проводив слідчі дії зі сторонами кримінального провадження: з однією стороною ОСОБА_1 та з іншою стороною старшим слідчим СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 ( а.с. 44).

29 березня 2018 року слідчий в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровсьокї області ОСОБА_2 у службовому кабінеті за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова, 1 проводив додатковий допит свідка ОСОБА_1 ( а.с. 67-69).

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримує пенсію по інвалідності другої групи (а.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів поширення відповідачем будь-яких відомостей про позивача, в зв`язку з чим суд першої інстанції позбавлений можливості встановити їх недостовірність, про що наголошував позивач в своєму позові. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд вважав, що така вимога з урахуванням вищенаведеного є необґрунтованою та безпідставною.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступних обставин.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною четвертою статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст.ст. 3, 28 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно з положень статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до ст. 276 ЦК України, орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення.

В той же час цивільним законодавством не визначено понять гідності та честі.

Однак, виходячи з загальноприйнятих норм і правил поведінки в суспільстві, можна зробити висновок, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Таким чином, честь є ніби мірилом гідності громадянина в очах громадської думки та інших громадян.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням,використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з частиною третьою статті 277 України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У пунктах 1, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Згідно ст. 1, 11 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до ст. 28 ЦК України, фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям.

Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Під поширенням інформації розуміють опублікування в пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд першої інстанції, вірно встановив, що за відсутності факту вчинення протиправних дій, бездіяльності підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано свідчення ОСОБА_2 , колегія суддів вважавє безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Посилання позивача в апеляційній скарзі щодо наявності кримінального провадження за № 0000525 від 03.05.2018 року, передбаченого ч.3 ст. 387 КК України відносно старшого слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не стосуються предмету позову та наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину відповідачем стосовно позивача до винесення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

Колегія суддів зазначає, що посилання в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 на те, що в іншій справі зазначено номер провадження цієї справи, що свідчить, на його думку, про втручання судді суду першої інстанції в автоматичний розподіл судових справ, не може бути предметом апеляційного оскарження в данній справі, оскільки розподіл справ між суддями не є процесуальною дією судді, яка може бути оскаржена відповідно до процесуального законодавства, також ці доводи не мають правового значення для вирішення цієї справи та не свідчить про втручання судді суду першої інстанції в автоматичний розподіл судових справ.

Колегія суддів вважає, що встановлено, що поширення відповідачем інформації, яку позивач вважає такою, що порушує його права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію, позивачем не доведено, тому за таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанціїї, про відмову у задоволенні вказаного позову, оскільки вищезазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку взагалі не доведено поширення відповідачем будь-якої інформації стосовно позивача.

Судом першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися, надав оцінки усім висловлюванням відповідача, які позивач просив визнати недостовірними, та дійшов обґрунтованого висновку, що вони мають характер оціночних суджень, й правильно відмовив у задоволенні позову.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 10 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: